Piiccinid Cdricis moiilaiuc. Denna af .1. Lind under Sv. IJol. För- 

 eningens exkursion 1907 |)å \'arh()hnen anträOade svamp är enligt 

 honom, p. 386, förut endast känd från Österrike-Ungern och Schweiz. 

 Möjligen hör också den till de sydosteuropeiska relikterna. 



En fullständig motsvarighet på den europeiska kontinenten till de 

 svenska vS7//?r/-sanihällena har jag icke kunnat finna i litteraturen. 

 Men däremot är del tydligt, att en mängd växtsamhällen i sydöstra 

 Europa upj) till Preussen i norr äro i hög grad besläktade och ofta 

 trots de oerhörda afstånden med öfverraskande många gemensam- 

 heter eller alterneringar i artlistorna. Sådana samhällen äro kullar 

 och sluttningar i stäpperna och pusztan, örtrika hedar, torra busk- 

 snår, torra ängs- och »trift» -formationer samt växtsamhällen på 

 solöppna kalk- och märgelsluttningar. De bästa öfverensstämmel- 

 serna har jag från Scholz' utmärkta -Die Pflanzengenossenschaften 

 Westpreussens», där särskildt hans listor från »kurzgrasige Triften», 

 som af p. 77 — 78 i denna ujipsats kan synas, lämna gemensamma 

 arter i massor. Men redan här ha de samhällen, som innehålla 

 med de västgötska gemensamma xerotermiska element, mer eller 

 mindre karaktären af reliktformationer. Längre SO inåt kontinenten 

 bli såväl dessa samhällen som de ifrågavarande xerotermerna van- 

 ligare. Det område, där vegetationen af den svenska S///>rt-formations- 

 typen är bäst utpräglad och står i bästa öfverensstämmelse med de 

 nu rådande klimatförhållandena, är öfvergångszonen mellan de ryska 

 skogs- och stäppregionerna. Själfva den typiska stäppen är, trots 

 flera gemensamheter i arterna, för afvikande till sin natur att direkt 

 jämföras med de snåriga gräs-örtbackar, i hvilka den svenska Stipan 

 funnit sin sista reträttplats. 



Vi kunna sammanfatta resultaten af den undersökning, som i 

 detta kapitel ägnats de västgötska .Sf/joa-samhällenas ekologi och 

 växtgeografi, sålunda: 



De äro örtbackar stående i öfvergång till törnsnår, och det är 

 endast som edafoider dessa samhällen kunna äga bestånd i den 

 nutida vegetationen, då denna fritt får utveckla sig. De ingående 

 arterna äro förnämligast xerofyter och torrhetsälskande mesofyter. 

 Till sin allmänna utbredning inom Europa äro de liksom hela sam- 

 hället i en för bredd- och längdgraden ovanligt hög procent syd- 

 liga och framför allt sydostliga. Dessa på en gång torrhetsälskande 

 och sydliga former kunna, för att, som i det föregående blifvit 

 gjordt, gifva ett af Briquet först infördt ord den utsträckning. 



