(11) 



melse» hans ps\'ke. En annan j)crsons psyke (inklusive de elemen- 

 täraste förnimmelserna) kan jag icke förnimma. Men min och hans röd- 

 förniramelse yttra sig med samma symptom, d. v. s. äro hos mig lag- 

 hundet sammankopplade med andra förnimmelser, som äro lika, vare sig 

 jag eller han har rödförnimmelsen. Hödförnimmelsen åstadkommer t. ex. 

 ett påskyndande af andningsrörelserna på samma gång som deras djiij) 

 minskas. Då jag förutsätter en psyke inklusive förnimmelser; hos en 

 annan person, är detta ingen omedelhar erfarenhet, men ett postulat, utan 

 hvilket allt umgänge och all forskning vore omöjlig. Detta postulat är 

 en tvingande nödvändighet, på hvilken ingen tviflar. Denna analogi om 

 en psyke hos andra än mig själf måste man af lika tvingande skäl ut- 

 sträcka till allt djurlif, och att draga någon gräns mot växtlifvet går lika 

 litet, då .själfva de fysiologiska grundfenomenen hos allt lefvande, ända ned 

 till de encelliga och äggcellen, äro så öfverensstämmande. Man tanke 

 sig, att jag studerade t. ex. min egen 'rödförnimmelse» i alla dess symptom, 

 d. v. s. alla de lagbundet därmed sammanhängande förnimmelserna; att 

 jag undersökte t. ex. det röda ljusets brytning i ögat, blodströmningen 

 och pigmentsönderdelningen i ögats hinnor, den elektriska strömmen i 

 den funktionerande opticus, de kemiska processerna vid dess fortskridande, 

 blodtillflödet till stora hjärnans nacklob, andningsrörelsens kurva o. s. v. 

 Alla dessa processer skulle jag på samma sätt (och i praktiskt afseende 

 lättare, hvilket här icke har någon betN^delse) kunna studera hos en annan 

 varelse och kallar dem i vidsträckt mening fysiskt-kemiska fenomen. Då 

 jag studerar mig själf fysiskt-kemiskt ser jag faktiskt bort frän mina egna 

 förnimmelser, då jag studerar andra lefvande varelser, ser jag faktiskt 

 bort från den tvingande analogi, som nyss nämndes. Allt sökande efter en 

 lifskraft» i vitalismens mening är alltså lönlöst, då denna »lifskraft» är 

 en visserligen tvingande, men genom omedelbar erfarenhet icke konstater- 

 bar analogi. 



Icke dess mindre existerar icke någon identitet mellan de fysiskt- 

 kemiska fenomenen och lifsfenomenen. Dylika identitetssatser äro just 

 de felslut, som leda de s. k. exakta naturvetenskaperna in absurdum 

 vid tolkningen af lifsfenomenen och som leda till de af oss själfva 

 skapade eviga världsgåtor, hvarom t. ex. en Dubois-Reymond med 

 odis])utabel logik talar, utan att han själf anar de fel i premisserna, 

 som ledt honom dit. Det är dessa gåtor, som en Haeckel söker lösa 

 genom att dyka allt djupare ned i metafysiken med antagande om atom- 

 själar o. s. v. Ett exempel på ett sådant identitetsfelslut är t. ex. den 

 mekaniska värmeteoriens sats: värme är arbete. Erfarenheten säger blott: 

 värme är (kvantitativt) ekvivalent med arbete. Allt hvad vi vetenskapligt 

 kunna konstatera är det lagbundna bredvidhvarandra-uppträdandet af 

 fenomenen. Allt sökande efter en identitet mellan psykiskt olikartade 

 fenomen leder ofelbart ut i teologiens eller metafysikens irrgångar. 



Då undertecknad här markerat en annan ståndpunkt än författarens i 

 en fråga af allmänt vetenskaplig art, är detta en sak, som icke innebär 

 någon anmärkning mot själfva arbetet. Prof. Euler fattar själf sitt ut- 

 talande som ett program, som nutiden icke realiserat, men som framtiden 

 med visshet skall förverkliga. Därför hafva också hans principer — i alla 



