(20) 



ha enkel-ojämnsågade, 3} och 4) dubbelsågade blad; 1) och 3j sakna, 2) 

 och 4) hafva glandier på foderbladens undersida. En per-form med blad- 

 kanterna särdeles glandelrika (3 — flera på livar tand) kallas />/Yt'-form. 

 Beteckningen grundform innebär ej, att formen skulle vara äldre och 

 bilda utgångspunkt för de öfriga analoga formerna, utan endast, att den 

 nii är den form, som har större förekomst och rikare utbildningsmöjlig- 

 heter än de andra. Till denna terminologi har författaren här lagt några 

 nya prefix med likaså bestämd betydelse: o/>form = /j/w- form med ci- 

 liöst (glandelkantadt) foder, angiisti-fovm med smalare och /a//-form med 

 bredare blad än typen samt hirti-iorm med starkare och /e/-sz-form med 

 svagare håriga blad än typen. 



Efter att hafva meddelat beskrifning öfver Bergianska trädgårdens Rosa- 

 former, öfvergår författaren till en kritik af äldre författares försök till 

 art- och gruppfördelning af de svenska rosorna. Först sedan anmälaren 

 i Xeumans flora skarpt begränsat R. solstitialis (Bess.) At. {— glauca 

 Vill., Xeum. fl. och coriifolia Fr., Xeum. fl.) och R. caiiina (L.) Crép. 

 (= canina L., Neum. fl., dumetorum Thuill., Neum. fl., och sclerophylla 

 Schz), var en fast grund lagd för en tillfredsställande utredning af Sve- 

 riges i?osa-former. Redan förut hade i hög grad betydelsefulla uppslag 

 gifvits af Elias Fries i Novitiic flora% Suecica' ed. 1, 1814, i Liljeblad, 

 Svensk flora ed. 3, tillägg, 1816, samt i Flora Hallandica 1817—19, hvilka 

 uppslag Fries själf i sina senare arbeten ej begagnade och som först 

 erhöUo fullt beaktande af anmälaren i Neumans flora 1901. Särskildt 

 gäller detta bladfärgens betydelse. Författaren har visat, att en grupp- 

 fördelning konsekvent låter sig genomföras efter färgen äfven beträflånde 

 de former af R. solstitialis, som hafva starkare ludna blad. De i Xeum. 

 fl. under R. glauca och R. coriifolia upptagna B-gruppcrna anser förfat- 

 taren vara grundade på karaktärer med större biologisk än systematisk 

 betydelse, ehuru han i den sj^stematiska framställningen fortfarande af 

 praktiska skäl talar om A- och B-former. R. gothica ^Yinsl. sättes som 

 varietet under R. solstitialis, likaså R. hibernicina Matss. (= hibcriiica 

 Winsl.), medan däremot på grund af gemensamma undersökningar af för- 

 fattaren och anmälaren R. scabrata Crép. och R. sarmentacea S\v. förenas 

 till en specialart under R. canina med det sistnämnda, äldre namnet och 

 R. coriifolia var. strictidens Matss., Xeum. fl. uppställes som egen art 

 jämsides med R. cllijjtica Tausch. och R. carijophyllacea Bess. I sam- 

 band med denna kritik motiverar författaren slulligen sin här ofvan 

 refererade uppställning. 



Med undantag för de båda luilVudgrupperna inom R. vircns' område: 

 limitata och venosa, förete de här behandlade /tosa-formerna obetydlig 

 varietetsbildning. Lokala olikheter ha föga inverkan och tralla hufvud- 

 sakligen taggarnas groflek, bladens och kronans storlek, tändernas längd 

 och böjning samt nyi)()n}'odrets riktning och persistens. I stället upp- 

 träda elementararter i stor mängd; och författaren har i många fall kon- 

 staterat, att dessa äro i de minsta detaljer frökonstanta. På grund af de 

 tunga nyponen lia rosorna mycket liten spridningsförmåga. Fåglar samt 

 betande hornboskap och hästar äta visserligen nypon, men endast i brist 

 på bättre föda. Delta bidrager till, att närliggande trakter kunna ha en 



