(21) 



i?o.sa-flora med mycket olika karaktär, samt förklarar, att /iosa-formerna 

 ofta ha s. k. ö-formig utbredning. Väl inkomna på en plats, ha nypon- 

 buskarna i stället en märkvärdig förmåga att hålla sig kvar. Där en 

 Rosa-form u[)pträder i en isolerad ö, kan man med ganska stor säkerhet 

 antaga, att samtliga individer härstamma från en individ — den äldsta på 

 platsen — och att en sådan ö innehåller formen renodlad. Detta får så 

 mycket mera stöd för sig, som hybrider äro mycket sällsynta. 1 märklig 

 motsats till karaktärernas konstans hos elementararterna står, särskildt 

 hos vissa former, en stark skottvariation, men genom omsorgsfulla, en 

 följd af år upj)repade undersökningar har det visat sig, att livad som är 

 fullt konstant för individen, kan anses konstant äfven för den elementar- 

 art, den tillhör. 



Förekomsten af det stora antalet former anses bero på mutation. Detta 

 gäller särskildt de s. k. grund-, sub-, per-, pr^e- och super-formerna. 

 Dessa former uppträda i regel i närheten af hvarandra, så godt som all- 

 tid med hvar för sig ö-formig utbredning, grundformerna vanligen tal- 

 rikare, de öfriga mer eller mindre sällsynta, stundom enstaka, då de sakna 

 spridningsförmåga. Mången gång låter det sig tydligt fastställa, att de äldsta 

 buskindividen af de olika formerna ha lika ålder. Författaren har i 

 Bergianska trädgården funnit ett ilertal exempel på dessa förhållanden 

 och anser sig häraf berättigad antaga, att mutationen försiggått där på 

 platsen liksom f. ö. på de platser, där analoga former under likartade 

 förhållanden förekomma. 



Elementararternas gruppering i specialarter erbjuder mjxket stora svårig- 

 heter, då man i vanliga fall ej får räkna med en egendomlig habitus på 

 hvarje form. Relativt litet är också gjordt på detta område. Swartz 

 och E. Fries gåfvo i början af 1800-talet goda anvisningar i rätt riktning; 

 men, frånsedt att ett antal mera egendomliga former sedermera beskrifvits 

 af särskildt Scheutz och Winslow, har intet framsteg tagits förrän med 

 den öfversikt, som lämnats i Neumans flora. Författaren har emellertid 

 här fört frågan framåt i högst väsentlig grad. I en utförlig framställning 

 af karaktärernas systematiska värde framhåller han först, hvad äfven an- 

 mälaren iakttagit, att hvarje specialart utmärkes af en viss nyans i bladens 

 färgton, som är fullt konstant. Äfven kvistarna ha hos ej så få former 

 en karakteristisk färg. Viktiga karaktärer fås från bladens rugulositet, 

 konsistens och böjning eller vridning, vidare från tandningen: form och 

 sammansättning, samt, hvad blomskottbladen beträffar, äfven från deras 

 form (dock icke bredden, som kan variera betydligt) och från formen hos 

 fodersmåbladen, hvilken kan betraktas som exponent för bladtypen. Tag- 

 garnas form, lutning och förhållande till hvarandra hos olika slags skott 

 erbjuda karaktärer af stort värde. Däremot får ej för stor betydelse 

 fästas vid större eller mindre förekomst af taggar, småglandler eller hår 

 hos bladen. Ganska goda karaktärer anser sig författaren ha funnit i 

 kronbladens bredd samt framför allt hos färgen i fråga om intensitet, 

 förändring till violett samt det violettas utbredning öfver kronblads- 

 skifvan. I nyponens färg och form, särskildt till hvilken grad hos topp- 

 nyponen skaftet uppgår i nyponet, kan vid full utbildning hämtas anmärk- 

 ningsvärda karaktärer, men olyckligtvis framträda dessa karaktärer af olika 



