(22) 



skäl icke alltid, hvarför de ej få tillmätas så stor bet^nlelse. Samma 

 förhållande råder äfven i fråga om fodrets riktning och persistens. Af 

 stor vikt är förekomsten af glandier hos foderbladen; om dessa glandier 

 sprida sig öfver nypon och nvponskaft eller öfvergå i glandelborst har 

 däremot föga betydelse. 



Författaren lämnar slutligen en utvccklingshistorisk öfversikt af de 

 svenska Rosa solstitialis-iormevna i stora drag. Formserierna framträda 

 klart och peka i)å att utvecklingen försiggått i riktning af trädförgrening. 

 De hårbladiga formerna anses utvecklade ur de glattbladiga och pra>- 

 formerna ursprungligare än motsvarande per- och grundformer. Förfat- 

 taren finner ock troligt, att de gröna formerna äro äldre än de blågröna 

 och att urformerna till den svenska R. solstitialis-formai\onen måste sökas 

 inom R. virens. 



Arbetet prydes af 84 figurer i texten och en färglagd tafla, utvisande 

 kronbladens färg hos 14 former. ^_ p_ Reinhold Malsson. 



K. H. KuPFFER, Uber die angebliche Giftigkcit der Blaubeeren» 

 und »Krähenbeeren». — Korrcspondenzblatt des Naturforschervereins 

 zu Riga. Bd. 49, 1906. S. 141—104. 



Då denna uppsats behandlar frågan om två af våra allmännaste skogs- 

 bär, odon och kråkbär, äro giftiga, torde den kunna påräkna mera all- 

 mänt intresse. Förf. omtalar två säkra fall af lindrig förgiftning genom 

 odon. Såväl i t3'ska, ryska, polska som lettiska språken tyda en del 

 namn såsom t. ex. Trunkelbeere, Rauschbeere etc. på en viss giftighet 

 hos odonen. Flera litteraturuppgifter angående bärens giftighet återgifvas 

 af förf. I Sverige är, som bekant, den tro, att bären kunna förorsaka 

 yrsel, hufvudvärk och andra förgiftningssymptom allmänt utbredd. ^ Odon 

 förtäras dock allmänt. Kupffer anser, att de hvarandra motsägande upp- 

 gifterna om odonens giftighet lättast förklaras, om man, i likhet med 

 AsCHERSON och Gr^:bner, antar, att de för de flesta personer äro alldeles 

 ofarliga, då andra finnas, för hvilka de äro direkt giftiga. En analogi 

 finnes då i den idiosynkrasi, som en del människor äga t ex. för smultron, 

 vissa ätliga svampar etc. 



Med orätt tyckes man däremot ha gifvit Lediun pahistre skulden för 

 det dåliga rykte odonen äga. Lednm växer nämligen ofta samman med 

 odon och dess starkt aromatiska lukt kan framkalla yrsel och hufvud- 

 värk. 



Slutligen anför förf, att hos flugsvampen finnes, utom den verksamma 

 giftiga alkaloiden (muskarin), äfven en annan (svampatrojjinj, hvilken, om 

 den förekommer i större )uängd, tyckes kunna alldeles iipi)häfva svamj)ens 

 giftighet. Den rikligare förekomsten af motgiftcr i svampen inom vissa 



' .Jmfr t. ex. S. Lii..jKiii.Aix l'lUast till en sven.sU lloia. Upsala IHIH s. 221. — 

 C. F. Nyman, Sverif^es fanerogamer. Del 2. Örebro 1«6« s. löH. — C. A. M. Lind- 

 man. I')ilfl(r iir Nordens Hora. Del ?>. Stockholm l!t05 s. 102. — 



