(23) 



trakter torde sålunda förklara, att svampen där utan olägenhet kunnat 

 förtäras. F^örf. ingår ej på om denna toxiologiska olikhet skall tänkas 

 vara betingad af inverkan af olika ekologiska faktorer eller af konstanta 

 rasegenskaper, men hänvisar till att odonens giftighet möjligen kan för- 

 klaras på liknande sätt. 



Flera folknamn och litteraturuppgifter ^ beteckna äfven kråkbären så- 

 som giftiga, men de förtäras särskildt i norra Skandinavien, på Island 

 och Grönland alhnänt. Förf. anser, att kråkbären, i likhet med odonen, 

 äro fullständigt oskadliga, och att uppgifterna om deras berusande egen- 

 skaper bero på, att de förr i tiden användes för framställning af jästa 

 spritdrycker. ^ ^.^.^^^. 



M. MiJCKE, tJber den Bau und die Entwicklung der Friichte und 

 fiber die Herkunft von Acorus Calamus L. — Botanische Zeitung 

 1908. Abt. I. Heft I. 23 pag. + 1 tafl. 



Förf. lämnar en detaljerad redogörelse för kalmusrotens historia i 

 Europa, redogör för byggnaden och utvecklingen af fröet och grodd- 

 plantan — icke som i afhandlingens titel utlofvas hos Acorus Calamus, 

 utan hos den japanska Acorus gramineus — samt meddelar sina åsikter 

 om Acorus Calamus' hemland och orsaken till dess sterilitet. 



Kalmusroten är både en medicinsk storhet och en historisk märkvär- 

 dighet. Den egendomligt doftande plantans rotstock, hvars celler inne- 

 hålla den aromatiskt-bittert smakande kalmusoljan, var sedan uråldriga 

 tider ett högt skattadt läkemedel i synnerhet i magsjukdomar, och ännu 

 i dag hör Rhizoma Calami till de droger, som enligt lag måste finnas på 

 hvarje apotek i vårt land. Liksom fallet var med rhabarberroten, kände 

 man i Västerlandet drogen långt före plantan. Redan egypterna införde 

 den från Asien och i Gamla testamentet lär växten finnas omnämnd. 

 Theophrastus var den förste botaniker, som omtalar ett växställe för den 

 välgörande örten: en liten sjö i Syrien. 



Som bekant utbildar Acorus Calamus aldrig frukt hos oss, hvilket förf. 

 sätter i samband med att växten ej är inhemsk i Europa. Därifrån om- 

 talas den för första gången af Pierandrea Matthioli, som 1565 lämnar 

 en beskrifning jämte afbildning af ett sterilt exemplar af densamma. 

 Denne, som vistades i Prag, hade — troligen år 1557 — erhållit lefvande 

 kalmusplantor från kejserliga sändebudet vid turkiska hofvet Augerius 

 Ghislenius Busbeqtte, hvilken tillsamman med sin läkare Quackelbeen 

 hade insamlat dessa i en sjö vid Nicomedia i Bithynien. Busbeque och 

 hans efterträdare i ämbetet David Ungnad sände plantor äfven till Clusius 

 i Wien och här blommade växten för första gången i Europa år 1577. 

 Genom Clusii åtgörande spriddes den i sjöar och vattendrag lätt odlade 

 läkedomsörten snart åt många håll — med undantag af Frankrike, där 



* P^ör Sverige har jag funnit sådana t. ex. lios Liljeblad 1. c. s. 82 och Nyman 

 1. c. s. 175. 



