(24) 



den ännu är sällsynt. Vid 1700-talets början var växten, som inom samma 

 vattensystem lätt sprider sig genom lösrifna rhizomstycken, fullkomligt 

 naturaliserad i Europa, och det till den grad, att dess främmande här- 

 komst sedermera blifvit betviflad både af A. P. de Candolle, Ascherson 

 och Engler. 



Emellertid kan man äfven spåra en annan invandringsväg än den ofvan- 

 nämnda från Mindre Asien. Till Ryssland och Polen lär kalmusörten ha 

 blifvit införd af tatarerna, hos hvilka roten hade en vidsträckt använd- 

 ning. Därpå tyder det polska namnet ])å växten: tatarskj, tatarskic ziele 

 tatarisk växt). 



Acoriis gramineus från Japan — släktet äger blott tvenne arter — sätter 

 mogen frukt och grobara frön äfven då den odlas i Europa, dock utbildas 

 endast ett fåtal af fruktämnena i hvarje kolf. Frukten är ett brunt, tre- 

 rummigt bär med centrala fröfästen. Fröämnena, af hvilka blott ett i hvarje 

 fruktrum kommer till utveckling, äro omgifna af långa encelliga, från frö- 

 fästet utgående hår och inbäddade i ett slem, som härstammar från frukt- 

 bladens öfverhudsceller. Slemmet, intorkadt i den mogna fruklen, sväller 

 i vatten. P^röämnena äro orthotropa, hängande med tvenne integument. 

 Det yttre af dessa är kortare än fröämnet och lämnar dess spels obetäckt. 

 Från detta yttre integuments innersida nära mikropylen utgår en för fröet 

 karakteristisk lång krans af tunnväggiga, enkla, encelliga hår (synliga på 

 den afbildade groddplantan). 



I fröämnesanlaget förstorar sig en subepidermal »polarcell» direkt till 

 embryosäck. Liksom hos Tiilipa (Ernst 1901) och andra Liliaceer uteblir 

 bildandet af embryosäckmodercell. Beträlfandc fröämneskärnan märkes 

 följande: 1) En dubbel axil rad af ledningsceller förbinder embryosäck- 

 cellen med kärlsträngen i funiculus. 2) Utanför det af ledningscellerna och 

 embryosäcken bildade centrum finnas två cell-lager. Det inre resorberas 

 sedermera liksom ledningscellerna, det yttre utvecklas till elt egendomligt 

 enskiktigt perisperm, innehållande som ui)i)lagsnäring en homogen ägg- 

 hvitemassa. Eli dylikt perisperm, förut okändt hos Araceerna, förekommer 

 enligt DiETZ (1887) äfven hos r//p/ja-arterna. 3) I embryosäcken, omkring 

 det lifligt grönfärgade embryot, utbildas ett endosiierm med stärkelse 

 och droppformjga bildningar af ägghvilesubslans. 



Vid groningen sträckes hjärtbladet betydligt, hvarvid dess lillrot-ända 

 skjutes ut ur fröskalet mellan hårkransen. Eillrol-ändan böjer sig ned 

 mot marken ocli från dess undersida utväxer lillroten, medan stamknoppen 

 framträder ur en springa på öfversidan och utväxer till ett skott med 

 blad i tvenne rader (fig. 2). Hjärtbladsijetsen kvarstannar i fröet, upp- 

 sugande näringen, hvarvid lörsl ])eris])ermet lörbinikas. Ur hufvudskottels 

 bladveck frambryta sidoskott, hvilUas bladslällningsplan sammanfalla med 

 hufvudskottels (fig. 1). Del senare hämmas snart i sin utveckling, medan 

 däremot sidoskotten tillväxa och böja sig så, att skottsystemet slutligen 

 med ena ytan ligger mot marken. På skottens undersida frambryta nu 

 rötter och skotts|)etsarna böja sig snedl uppåt. Därmed är i det väsent- 

 liga (len fullvuxna plantans byggnadsplan u|)])nå(ld. 



Hvad är orsaken till Acorns (jtlamus' sterilitet? För att bedöma detta 

 är det af vikt alt veta, om |)()IIenel och eml)ryosäcken utbildas normalt 



