91 



an kleinen beblätterten Seitenzweiglein, selten auch an grösseren 

 Zweigen endständig, in ihrer Gesamnitheit einen scheinbar trau- 

 bigen Bluthenstand bildend, dessen Hauptachse in der Regel als 

 Laubzweig weiter wächst.» 



Stundom händer det, särskildt på individ, som växa på beskug- 

 gade platser, att de vegetativa biaxlarna förlänga sig något (blifva 

 1,5 — 2 cm. långa), få i någon mån förlängda internodier och redan 

 samma år alstra en eller annan till kortgren utbildad biaxel af 

 andra ordningen. 



Med afseende på de olika biaxlarnas fördelning på hufvudaxeln 

 gäller i allmänhet, att längst ned sitta vegetativa, därpå följa vegeta- 

 tivt-llorala, högre upp komma åter vegetativa kortgrenar, som dock 

 i allmänhet äro kortare än de nedtill sittande och allra högst upp 

 lämpligen skulle kunna betecknas som öppna knoppar. 



Alla grenar, som hafva terminalblomma, de må i sin tur upp- 

 bära grenar af andra ordningen eller icke, dö bort efter fruktsätt- 

 ningen. De vegetativt-florala sidoaxlar däremot, som sakna termi- 

 nalblomma, växa följande år yidare och alstra kortgrenar, dels ve- 

 getativa, dels vegetativt-florala, på samma sätt som vanliga termi- 

 nala årsskott; de förblifva dock i allmänhet ganska svaga och dö 

 bort efter ett eller annat år. De nedtill på fjolårsskottet sittande, 

 kortgrensartade sidoaxlarna växa äfven vidare antingen som kort- 

 grenar eller som svagt utvecklade och förgrenade långgrenar; till 

 största delen dö äfven dessa efter ett eller annat år bort. Detta 

 har framhållits af Segerstedt (anf. st.): »De korta skotten, som 

 kunna karakteriseras som assimilationsgrenar, bibehållas under svag 

 såväl tjockleks- som längdtillväxt ett par år. En del af dem ut- 

 bildas då till vanliga långgrenar, under det att de öfriga snart 

 vissna och affalla .» Bladen på kortgrenarna förblifva gröna under 

 två eller tre år; för så vidt jag kunnat finna, är maximiåldern för 

 ljungens blad tre år (eller tre vegetationsperioder). De kortgrenar 

 eller öppna knoppar, som befinna sig öfverst på det terminala års- 

 skottet, växa under följande år till allra största delen ut till lång- 

 grenar, icke sällan lika eller åtminstone nästan lika kraftiga som 

 stammens toppskott. En och annan förhåller sig dock fortfarande 

 som kortgren. De kraftigare grenarna hos Calliina, åtminstone så 

 snart individet blir något äldre, komma alltså att till en början utgå 

 etagevis. Småningom dör dock en stor del af grenarna bort eller 



' Redan Wigand anmärker (p. 69), att kortgrenarna (die Stauchlinge) dö Ijort 

 efter 3 eller 4 år 



