119 



Nucellus' byggnad är egendomlig och ulan kändt motstycke bland 

 konifererna. Den ömsintes nämligen aldrig fullständigt af integu- 

 mentet, utan dess spets skjuter ut ur mikropylen och utbreder sig i 

 form af en knapp utanför densamma (ligg. 11, 12 och 13, tafl. 7, 

 19 och 20, tan. 8 samt 23 och 24, tafl. 9). 



På »knappens» papillösa yta uppfångas pollenkornen och sålunda 

 underlättas pollinationen, som här eljes på grund af fröämnets läge 

 och ställning skulle vara ganska svår och osäker. »Knappen» mot- 

 svarar alltså fysiologiskt ett märke. För öfrigt kunna pollenkornen 

 gro redan på något afstånd från nucellus i springan mellan karpi- 

 derna, ett förhållande, som är af intresse, enär det påminner om 

 den af Thomson (1907) hos Araucariéerna funna »protosifonogama» 

 befruktningsmetoden. 



I samband med nucellus' egendomliga byggnad står en stödje- 

 väfnad, som i form af celler med trakeidliknande och kollenkyma- 

 tiska väggförtjockningar uppträder i den smalaste delen af nucellus 

 strax under »knappen» (hgg. 16 och 17, tafl. 8). 



Det hos de flesta andra koniferer genom en sekundär tillväxt af 

 integumentet åstadkomna tillslutandet af mikropylarkanalen efter 

 pollinationen till skydd för de groende pollenkornen kan naturligt- 

 vis ej åvägabringas hos Sa.vegothcra. Samma ändamål nås emellertid 

 här genom en sekundär tillväxt af karpidernas basalpartier, hvar- 

 igenom »poUinationsspringan» mellan dem fullständigt slutes (jfr 

 figg. 19 och 20, tafl. 8). 



Embryosäckmodercellen ligger ungefär i jämnhöjd med integu- 

 mentets insertionspunkt och omges af en flercellig arkesporväfnad 

 (fig. 14, tafl. 7). Som fig. 15 antyder, bildas vid tetraddelningarna 

 möjligen blott tre celler. 



Embryosäckväggen är ytterst tunn och fin, men har ungefär samma 

 struktur som hos öfriga koniferer. 



Fig. 23, tafl. III visar utseendet af ett fröämne med tillhörande 

 karpid ungefär ett år efter pollinationen och fig. 24 samma frö- 

 ämne i längdgenomskärning. I det tillskrynklade endospermets 

 öfre del synas ett par unga arkegon. 



På grund af sina undersökningar af hangamofyten hos Podocar- 

 piis, Dacrydium och Agathis uttalade Jeffrey och Chrysler (1907) 

 den åsikten, att Podocarpéerna och Araucariéerna äro närmare för- 

 bundna med h varandra än man hittills antagit. Denna deras åsikt 

 synes bestyrkas genom förhållandena hos Saxegothcea, som ju utom 



