155 



Genom prolessor A. G. Nathorsts lillmötesgående fick jag för detta 

 ändamål tillfälle att genomgå Riksmuseets rikhaltiga Scolopendrium- 

 samling. 



Den skarpast utpräglade ytterlighetsformen i den ena riktningen 

 — höga, sammanhängande åsar — visa exemplar från Japan, i det 

 exosporlisterna här äro utomordentligt kraftiga, i höjd mätande un- 

 gefär 74 ^^ sporernas mått i tvärgenomskärning. Representant för 

 den motsatta typen — låga, korta lister — är en form frän Cilicien 

 i Mindre Asien. Åsarna ha här reducerats till ett minimum, när- 

 mast kunna de liknas vid mycket små raka taggar. Mellan dessa 

 båda extrema typer förekomma talrika öfvergångsformer. Till en 

 ganska homogen grupp af dylika kunna föras, synes det mig, så- 

 väl den halländska formen som ett större antal former, tillhörande 

 den atlantiska florans utbredningsområde. Alla dessa skulle karak- 

 teriseras af relativt höga, men korta, ej sammanlöpande exospor- 

 lister. Mycket nära sluter sig till denna gruj^p vår gamla skånska 

 Scolopendriiim ; den skiljer sig dock genom de något lägre exospor- 

 förtjockningarna. 



Af en alldeles särskild typ äro åsarna på Gotlandsformens spo- 

 rer. — Detta gäller åtminstone för exemplar från Lilla Karlsö; från 

 Ekese har jag tyvärr icke kunnat erhålla något material att under- 

 söka. Liksom hos den först omnämnda ytterlighetsformen från 

 Japan bildas ett nät kring sporerna af exosporlisterna, men den 

 skarpt framträdande skillnaden ligger i de ifrågavarande exospor- 

 förtjockningarnas obetydliga höjd. Man får nära nog det intrycket, 

 att exosporiet är glatt. I ett fall som detta skulle den möjligheten 

 kunna tänkas, att sporerna icke varit fullt mogna. För att emel- 

 lertid vara fullständigt säker på att så ej varit förhållandet, ha 

 sporer från flera individ, insamlade på olika tider, undersökts. Efter 

 allt att döma ha vi här en egen Scolopendrhiin-ras, väl karakteri- 

 serad genom de nämnda små differenserna i exosporlisternas ut- 

 bildning. Såsom sådana raser borde då också de ofvan anförda 

 typerna anses. Vår nuvarande kännedom om dessa förhållanden 

 är emellertid ej tillräcklig för att afgöra frågan. Dock ger Scolo- 

 pendriiims vidsträckta utbredning ett visst stöd åt detta antagande. 



Utom på de i det föregående nämnda svenska fyndorterna träffas 

 Scolopendriiim vulgäre i Skandinavien dessutom på öarna Varaldsö 

 och Lille Batalden utanför Norges västkust och på den danska ön 

 Möen. Denna egendomliga utbredning med vidt skilda lokaler får 

 sin förklaring, om man anser Scolopendriwn som en relikt från den 



