(39) 



olik (le anuMiUaiiskn. Murkkck lann skillnaden tillräcklig för i>;run(lan(Ie 

 al" en ny art, .1. hollnica. och II. Lindberg är således af samma åsikt 

 som han. I betraktande af den amerikanska tyj)ens mångformighet 

 kräfves emellertid för frågans åtgörande full kännedom om hela form- 

 kretsen, så all man har säkerhet för alt de sibirisk-skandinaviska for- 

 merna verkligen bilda en frän de amerikanska skild enhet, samt all denna 

 enhet är för starkt markerad för att kunna anses för en underart. 



I .l)7/-o.s//.s-släktel, med öfvcrvägande stora, inbördes väl isolerade form- 

 omraden, synes mig den systematiska öfversiktligheten bäst tillgodoses 

 genom all behandla dessa, således äfven här ifrågavarande område, som 

 kollektivarter, delade i nödigt antal sjjecialtyper. Det förefaller vara 

 mest praktiskt alt som kollektivnamn behålla scabra, såsom det af gam- 

 malt varit användt, och upptaga clavata för den specialtyp (från Kam- 

 schatka) Trinius afsett — så mycket hellre, som T. i sina på ganska 

 subtil analys af blomdelarna grundade arlbeskrifningar gemenligen afser 

 mycket speciella typer (skiljer t. ex. Calamagrostis jnirpiirca och Ldiigsdorfii, 

 med skarpt angifvande af skillnaden från den mycket närstående Hallc- 

 riana). Det kan tänkas, all det vid kommande fullständig utredning af 

 arten blir användning äfven för namnet bottnica, för den händelse att 

 vår som det vill synas monotypiska form befinnes skiljbar som västlig ras 

 (var. eller subvar.) från Kamschatkaformcn. 



Liksom i ofvanstående namnfråga visar sig också här, att synon^nu- 

 forskaren ej får förhasta sig med att förklara arter vare sig »identiska» 

 eller skilda; särskildt i formrika släkten äro många hänsyn härvid att 

 beakta. 



Jag begagnar tillfället alt ge en framställning af fyndorter för denna 

 växtart i vårt land, ännu ej jniblicerade (Murbeck kände den endast från 

 en lokal i Ångermanland), enligt upi)gifter af min broder, som särskildt 

 ägnat uppmärksamhet åt fastställandet af dess sydgräns. Han fann den 

 i Medelpad ymnig på Indalsälfvens södra sida i höga sandbranler midl 

 för Vifsta varf (således i samma trakt som den äfvenledes amerikanska 

 Cinna), ymnigast närmast vattnet; på norra stranden saknades den. Vi- 

 dare fanns den längre upp vid samma älf vid (ilimån, samt vid Sula i 

 en ravin och på åsen ^/^ mil österut. Vid Ljungan fann han den vanlig 

 vid Östavall; älven sågs den mellan Alby och By. I Njurunda, nära 

 älfvens utlopp, sågs den endast på en lokal, mellan Midskogsberget och 

 älfven i en bäckdal sparsamt (med CAnna). I Hälsingland fann han 

 den endast på en lokal, Hassela, Elfåsens östra sluttning ä en gångstig 

 mj^cket sparsamt (åter en Cmna-lokal!), i Härjedalen trots mycket sökande 

 ingenstädes, liksom äfven i västra Jämtland och Vilhelmina Lappmark, 

 däremot i östra Jämtland vid vägen mellan Dockmyr och Finneråsnäs 

 färja sparsamt. Af allt att döma har den således sin sydgräns i norra 

 Hälsingland och håller sig inom den östligare delen af Norrland. I norr 

 är den funnen vid Luleälf vid Aminne (Frisendahl). — Som annuell 

 fordrar den naken jord (helst fuktig sandjord ; dess lokaler äro därför 

 sandbranter, vägkanter, åkerkanter o. dyl. -. j/,,, ,,,/o/ 



