205 



i nordvästra Europa för att inse, att, om det insulära klimatet varit 

 så intensivt till sin karaktär som t. ex. nu i detta område. blelVe 

 ju också hela Stijxi-gruppen, vare sig landet låg under människans 

 makt eller icke, utesluten som ett invandrande element. 



Men som i inledningen till detta kapitel antyddes och som i nästa 

 skall närmare utredas, så mycket större förutsättningar skulle de 

 sydosteuropeiska xerotermerna erhålla för en vandring in öfver 

 Sydsverige upp till Falbygden under en torr och varm period, 

 (iifva traktens kvartära ailagringar något vittnesbörd om existensen 

 af en sådan period? 



Tvärsöfver Billingen och Falbygden går den zon af israndsbild- 

 ningar, hvilken utgör ett led i det bekanta medelsvenska ändmo- 

 ränstråk, som åt öster fortsattes af Salpausellkä i Finland och i 

 väster af de sydnorska »raerne». De Geer, som redan 1884 på- 

 pekade samhörigheten af dessa israndsbildningar, sökte i samband 

 härmed visa, att de markerade gränsen för utbredningen af den 

 andra landisen, som i det baltiska bäckenet skulle utskjutit en väldig 

 tunga ner öfver Tysklands nordkust och sydöstra Danmark. De 

 Geers uppfattning af del medelsvenska ändmoränstråkets betydelse 

 har genom senare undersökningar visat sig ohållbar och har äfven 

 nyligen öfvergifvits af honom själf. I stället antager man, att ingen 

 isolerad baltisk isström existerat, utan att den andra nerisningen 

 sträckt sig vida längre, så att den omfattat hela södra Sverige, Ska- 

 gerack, Kattegatt och den jutska halfön med undantag af en remsa 

 i väster. Det omstridda ändmoränstråket skulle uppkommit under 

 några tillfälliga oscillationer och stillestånd af endast ett eller annat 

 århundrades varaktighet. 



Härmed förfaller ett antagande, som troligen under inflytandet 

 af den De Geerska hypotesen föresväfvat en och annan nordisk 

 naturforskare, nämligen att Stipa skulle vara en relikt från vegeta- 

 tionen framför ändmoränstråket. Man vet nämligen, att trakterna 

 framför en stillastående landis rent af kunna få ett stäppklimat 

 genom de torra fönvindar, som strömma ner från densamma. Nu 

 har isranden varit stationär i alltför kort tid, att en stäpp åtmin- 

 stone med mera karaktäristisk vegetation såsom sådan skulle kom- 

 mit till stånd. I hvilket fall som helst kan dessutom invändas, att 

 Stipa visserligen är en af de eurasiatiska stäppernas karaktärsväx- 

 ter, men därjämte så pass värmeälskande, att den knappast kunnat 

 tåla de temperaturförhållanden, som råda invid brämet af en större 

 stationär landis. 



