208 



i skogssamhällenas utvecklingskedja och den tvära omsvängningen 

 af de ifrågavarande xerotermernas gränslinjer mot Nordvästeuropa 

 framhållits, att deras invandring omöjligt kan förläggas till ett tids- 

 skede af så insulärt skaplynne som detta områdes. Efter den ho- 

 reala tiden kom just en period, den atlantiska, med utprägladt 

 insulärt klimat, hvars nederbördsförhållanden orsakade en tillväxt 

 af torfmossarnas och kalktuffernas massa, som aldrig vare sig förr 

 eller senare med undantag för några af de mest omfattande sub- 

 atlantiska .S/j/?a^/?«/72-försumpningarna förekommit i postglacial tid. 

 Alldeles gifvet måste då större delen af xerotermerna i Västgötafloran 

 ha försvunnit eller reducerats till relikter. Frågan ställer sig nu : är 

 det dessa relikter såsom sådana hvilka fortlefvat intill nutiden? 

 Eller ha ej under den subboreala perioden, som aflöste den atlan- 

 tiska, nya invandringar och sammanslutningar af samma xeroter- 

 mer ägt rum, och linnas ej flera utsikter för att det är just några 

 af dessa som blifvit bevarade intill vår tid? 



Ett afgörande svar på denna fråga kan ej lämnas, men jag tror 

 att man ger ett bättre uttryck åt det egentliga sakförhållandet ge- 

 nom att antaga Å7zpa-samhällena som relikter från den subboreala 

 perioden, lämnande oafgjordt om dess xeroterma konstituenters 

 första invandring faller i boreal eller subboreal tid. Alltför litet 

 tar man hänsyn till att samma växt vid upprepade och vidt skilda 

 tillfällen kan intränga i ett vegetationsområde. Och oriktigt är det 

 att utan vidare förlägga »invandringstiden» såsom sådan endast till 

 det första inträngandet. Och än större företräde får detta mera 

 aktualistiska åskådningssätt, om det kan ledas i bevis, att den sub- 

 boreala i)erioden varit af en ovanligt torr och varm karaktär, enär 

 den då naturnödvändigt måst medföra xeroterma samhällens ut- 

 bredning. Att så varit förhållandet med Skandinavien i sin helhet 

 skall jag ådagalägga i följande kapitel; i detta återstår nu att visa^ 

 att just i den ifrågavarande delen af Västergötland så varit fallet. 

 Kalktuffer. 



Skull(>r/)sln/fcn. — Den starkt markerade mylli-and, som ligger 

 mellan den suballantiska yttullen och de mäktiga atlantiska tulf- 

 bankarna, har redan förut efter Hulth framhållits som markerande 

 den subboreala periodens uttorkande inflytande på källorna. Om 

 dess fauna jämför Skhnandkh 1902, p. 417. 

 Kärr. 



Mdiiesjöinos.Hen. — Dess vidsträckta, af Hulth som subborealt pä- 



