213 



sjötoil". Den subboreala skogen på Röde mosse försunipades sam- 

 tidigt härmed och täcktes af mäktiga Sphagniim-iorUmddar. 



Alla de nu skildrade kalktulVerna, kärren, mossarne och sjöarne 

 visa sålunda genom den distinkta ultorkningshorisont, som ligger 

 omedelbart under tuff, torf eller bleke från tiden närmast före vår 

 egen, alt i en geologiskt taladt mycket sen tid, hvilken vi tryggt 

 kunna identifiera med Hlytts och min subboreala period, i trak- 

 ten omkring .S7//)a-lokalerna rådt ett klimat med utprägiadt torrt 

 och kontinentalt skaplynne. Själfva uttorkningsprocessen talar 

 med en viss styrka för höga sommartemperaturer; förekomsten af 

 hassel och troligen älven ek ute på torfmossarnes yta vittnar på 

 samma sätt. Vi äga alltså den nyss begärda lokala förutsättningen 

 för att den subboreala periodens klimat varit sådant, att de xero- 

 terma samhällenas utveckling blifvit i hög grad befordrad. — Nästa 

 kapitel skall dels visa att så varit förhållandet med Skandinavien i 

 sin helhet, dels skall det innehålla ett försök att följa- några huf- 

 vudpunkter af de xerotermiska samhällenas historia under den sub- 

 boreala perioden och sedan fram emot nutiden. 



Sydsveriges veg-etatlon under den subboreala perioden. 



Knappast torde något drag i våra torfmossars byggnad från Skåne 

 upp till Lappland vara så tydligt och i ögonen fallande som det 

 nyss skildrade uppträdandet af ett stubbskikt under den öfversta 

 torfbädden. Denna öfversta torfbädd är i hvarje särskildt fall 

 ganska enhetlig och står i nära samband med den nutida ytvege- 

 tationens torfbildning. I kärr består den af kärrtorf, i högmossar 

 af Sphagniim-iori'. Eventuella inhomogeniteter bestå hufvudsakli- 

 gen i att bottenlagren äro mera hydrofila, så att dessa i kärren 

 uppblandas med sjötorf, i mossarne utgöras af tufdunsmosse-torf, 

 medan de öfre lagren öfvergå till t. ex. Sphagniim fiiscum- eller ris- 

 mossetorf. Mäktigheten är för hvarje särskildt torfslag i hvarje 

 särskild trakt, om man frånser diverse extrema fall, tämligen lik- 

 artad, störst hos Sju/ja^num-torfslagen med vanligen 1 — 2 meter, 

 mindre hos kärrtorfslagen med vanligen 0,5 — 1 m., allt i outdikadt 

 tillstånd. Stubbskiktet hvilar åter på nya torfbäddar eller lakustrina 

 sediment, hvars öfre delar utkila på en högre nivå än de lägst 

 rotade stubbarne, hvadan den skogsgeneration, från hvilken de 



