214 



härstamma, växt under lägre grundvattensförhållandeii än de som 

 rådde, då de öfver- och underliggande lagren bildades. 



En rad monografier öiver torfmossar från olika delar af landet 

 har fastställt, att dessa tre olika lager motsvaras af tre olika kli- 

 matskeden, ett relativt torrt och tvenne relativt våta, före- och 

 efterträdande detta. Genom jämförande stratigrafiska undersöknin- 

 gar är det lätt att konstatera, att denna klimatiska utveckling mot- 

 svarar hela den sista perioden af vår postglaciala nivåförändrings- 

 historia, den s. k. litorinatiden, och, som i det föregående skett, 

 har jag för dessa tre klimatskeden, i hvilka denna tid sönderfaller, 

 upptagit de Blyttska benämningarna snbatlantisk. snhboreal och 

 atlantisk. 



Denna subboreala period med sitt torra klimat, som i våra torf- 

 mossars lageriöljd infogat det nämnda stubl)lagret, har ej blott i 

 torfmossarne kvarlämnat sina spår. Samma utvecklingshistoriska 

 grunddrag återfinner man också i de af våra sjöar, hvilkas vatten 

 genom vissa yttre förhållanden kunnat bevara trädstubbar på sina 

 bottnar. Där förekomma dessa ej sällan så långt ner under aflop- 

 pets passpunkt, att man tvingas antaga att flere subboreala sjöar 

 varit afloppslösa (Ser.xander 1801, 1905 p. 419—420, 1908: Gavelin). 

 Och vid några af våra kalktuffer, såsom den n^^ss omtalade Skul- 

 torpstufTen, har det torra klimatet så uttorkat källsprången, att ett 

 tydligt afbrott förefinnes mellan de subatlantiska och atlantiska 

 lulTbankarna. 



Beskaffenheten af den subboreala lidens klimat har för denna 

 undersökning en central betydelse. Vi hafva nu sett, att det ut- 

 märkte sig för en stor torrhet. Följande fenomen tala för en vege- 

 tationsperiod betydligt varmare än den nuvarande. 



Att ek växt pa de sydsvenska torfmossarnes yta under subboreal 

 tid, som t. ex. fallet varit på Håle mosse i Västergötland (Sernander 

 G. F. F. 24, p. 139) och Rovide myr på Gotland (Sernander 1894 p. 

 89), visar naturligtvis ej på varmare klimatförhållanden; i Svealand 

 där man understundom såsom i Ekhamnsmossen i Uppland (Ser- 

 nander 1892 p. 10) hittat hela subboreala torfmosskogar, få dylika fynd 

 större beviskraft. Särskildt blir detta fallet i de trakter, där de äldre 

 löfträden i nutiden endast förekomma på de klimatiskt bäst situerade 

 lokalerna. För södra Nerike, där Tiveden och Tylöskogen samman- 

 stöta, har jag påpekat, huru dessa lokaler tillhöra Irenne grupper: 



1) de af Vätterns klimat omedelbart påverkade strandpartierna, 



2) några högt belägna punkter, där de för eken farliga vår- och 



