219 



Under mina studier ölVer den gotländska vegetationens utveck- 

 lingshistoria lade jag stor vikt vid höjden öfver hafvet för i utveck- 

 lingshisloriskt hänseende märkliga formers ståndorter och deras 

 relation till öns nivåförändringar. Bland annat beskref jag (p. 85) 

 en lokal för Anemone siluestris, som bekant en, frånsedt det asiatiska 

 utbredningsområdet, sNxlosteuropeisk xeroterm, i Hangvar på norra 

 Gotland vid blott 55 % af lilorinagränsen. I ett alfvarartadt sam- 

 hälle, omgifvet af gles tallskog, växte den här på strandklapper 

 jämte 13 fanerogamer, af hvilka 10 (exempelvis Asperiila tinctoria 

 och Vcronica spicata) ingå i de västgötska S///ja-kullarnas vegeta- 

 tion. K. Johansson har (p. 171) sedermera framhållit, att på norra 

 Gotland, där växten i den nutida vegetationen har sitt centrum med 

 ett 20-tal fyndorter, dessa till allra största delen äro belägna på 

 den till arealen sjainerligen obetydliga landremsa, hvilken ligger 

 under eller som Hangvar vid 15-meterskurvan. Om det också är 

 möjligt att Anemone silnestris, som jag i denna min gradualafhand- 

 ling postulerat, invandrat till Gotland under boreal tid och seder- 

 mera haft förmåga att kolonisera litorinatidens landvinningar, talar 

 förekomsternas koncentration till just dessa områden mera för en 

 senare invandringstid. Och det är mycket antagligt, att denna tid, 

 som skulle gynnat uppkomsten af de alfvarartade växtformationer 

 och xerofila, glesa tallskogar, hvilka Anemone silvestris älskar, lik- 

 som den boreala perioden utmärkt sig för ett torrt och varmt kli- 

 mat. I de gotländska myrarnas och blekeallagringarnas litorinatids- 

 bildningar står också ända ner till 11 "o af L. G. ett stubblager 

 från en sådan period, den subboreala. 



Uppland är en landsdel, som till större delen legat täckt af lito- 

 rinahafvets vatten. Dess växtvärld är sålunda ung och har utvecklat 

 sig i den mån hafvet allt från kjökkenmöddingarnas dagar intill 

 våra dragit sig tillbaka. De två sista klimatiska hufvudskedena, 

 den subboreala och den subatlantiska, i denna utveckling återspeg- 

 las synnerligen tydligt i torfmossarna: en kraftigt markerad skogs- 

 botten, ej sällan med ek och hassel, och där ofvan kärrtorf fram- 

 gången ur starkt hydrofda formationer af nordisk typ. Det finnes 

 nu i Upplandsfloran några sj^dosteuropeiska xerotermer, som genom 

 att vara skilda från sitt egentliga utbredningsområde och hela sitt 

 förekomstsätt te sig som relikter. Jag anser dem som subboreala 

 och tillhörande en grupp värmeälskande arter, som under denna 

 tid varit vanliga, men som splittrats genom den subatlantiska pe- 

 riodens kyliga och fuktiga klimat. Särskildt gynsamma förhållanden 



