225 



»elle devient rare dans celle direclion.» Sill Cenlrum har den också 

 tydligen i sydöstra Europa, där den exempelvis utgör en af karak- 

 tärsväxterna för stäpperna, bland annat de lidvis uppodhide delarna 

 af desamma. — Sdloia har af ålder odlats i våra Irädgårdar, och 

 en del tillfälliga förekomster ha tydligen sitt ursprung därifrån. Om 

 denna förklaring kan gälla för de uppländska återstår att afgöra. 

 De äro alla af hög ålder. Det var Celsius d. ä. som anmärkte 

 Salnia vid Högsta bro och Linné som anförde den från Vendel, 

 det område där den för närvarande är vanligast. Dess växtlokaler 

 äro också här desamma som i norra Tyskland, där arten är fullt 

 ursprunglig, nämligen på ängar »mit trockenerem, ani liebsten 

 kalkreichen Untergrunde» (Dhude, p. 183). Vid Uppsala anmärktes 

 den först af Ehrhart (Beilräge 5. 1. p. 7) under något af åren 

 1771 — 1776, men utan alt närmare växtlokal angafs. Möjligen är 

 det samma lokal, som Wahlenberg 1820 i Flora Upsaliensis p. 11 

 karakteriserar sålunda: »Hab. unico loco a parle orientali urbis 

 juxta agrum solo fertili in mcridiem vergenle, ubi ia^le Horet quo- 

 ties äger consitus est et ab injuriis munitus.» Här har ^Sa//'/a hållit 

 sig årtionde efter årtionde, och senast återsågs den af dr Karl 

 Hedbom 19^76^^^- ^^' ""^^ Saluia ej på denna lokal, de s. k. »Bo- 

 länderna», ursprunglig, är det troligare alt den någon gång med 

 främmande utsäde inkommil, än att den skulle vara rest från någon 

 nu försvunnen trädgård i de närmaste omgifningarna. 



Lauatera thuringiaca. Anföres första gången 1761 som svensk af 

 Linné i bihanget till Fauna suecica H p. 558: »ipse: Upland, Up- 

 salia agris Vålsätrse.» År 1820 säger Wahlenberg »ad Vårdsätra 

 copiose». Genom odling har den nog sedermera decimerats, och 

 nu finnes den hufvudsakligen kvar i en örlbacksarlad vegetation 

 omkring några stora askar midt uli en åker. Lavatera har odlats 

 i trädgårdarna, och det är väl från dessa den, hufvudsakligen i 

 Mälardalen, kommit ut »på ängar och ängsbackar, nära gårdar, 

 byar och städer», som Nyman, Sveriges Fanerogamer I, p. 355, 

 träffande karakteriserar dess förekomst hos oss. Areschoug, som 

 förfäktar Lavateras indigenat och räknar den till sina Altaiväxter, 

 framhåller p. 25: »Har densamma utom Skandinavien sin störsla 

 utbredning i östra delen af Europa och vestra Asien, liksom så 

 många andra Skandinaviska växtarter, och är i Skandinavien ej så 

 långt skild från sitt naturliga område, som mången annan verkligen 

 vildt växande art.» Öster om Ural sträcker den sig nämligen till 

 Sibiria altaica och väster därom genom mellersta och södra Ryss- 



