227 



af åren 1771 — 1776. Wahlenberg säger 1820 i sin Flora Upsali- 

 ensis, p. 208, om dess förekomst: »Hab. in agris secalinis elevatis 

 rarius; nuper lectiim a parte oriental! urbis satis copiose, sed fre- 

 quentius in paroecia Sko lacus Mäleri, ubi etiam in pascua coUina 

 adscendit». I Danmarks socken växer den i nutiden på örtbackar 

 af den vanliga typen, som sticka upp ur eller begränsa åkerfälten. 

 I en ståndortsanteckning härifrån (Säfja 19 -'7g 07) fick jag den till 

 och med strödd på en profyta af c:a 10 kv. -meter. Hvilka af lo- 

 kalerna, de i åkrar eller de på örtbackar, som böra tolkas som 

 primära, är icke lätt att skaffa sig en bestämd mening om. I viss 

 man talar för det förslå alternativet, att Wahlenberg, som nämndt, 

 1820 ansåg dess egentliga ståndort i Uppsalatrakten vara »in agris 

 secalinis» och att han förklarade den enda förekomsten »in pascua 

 collina» så, att den uppstigit dit från åkern. 



Polyyala comosa. Jmfr. p. 80. 



Om vi granska uppträdandet af de sydosteuropeiska xerotermer, 

 som finnas på dessa Uppsalalistor, märka vi genast, att man med 

 större eller mindre sannolikhet har anledning att misstänka tre af 

 de särskildt behandlade arterna, nämligen Saluia pratensis, Lavalera 

 tharingiaca och Melampijriim arnense, som relativt sena synantroper. 

 Med dessa exempel för ögonen skulle mot min teori om de öfriga 

 s3'dosteuropeiska xerotermerna som invandrare från den varma och 

 torra subboreala perioden kunna invändas, att kanske kulturen 

 under gångna tider infört äfven dessa. Detta så mycket mer, som 

 det i denna trakt urgamla landlbruket i hög grad bidragit till att 

 lokalerna icke indragils i skogarnas utvecklingsserie. Att så är för- 

 hållandet med ytterligare en eller annan, t. ex. Antheiuis linctoria, som 

 nu mera tillfäUigt anträffas i örtbackarna, torde med kännedom om 

 deras historia inom norden i sin helhet kunna anses för säkert. Men 

 för andra såsom t. ex. Asperiila linctoria och Pohjgala comosa, hvilka 

 aldrig äro kända såsom egentliga ogräs, faller det sig svårare. Och 

 om man anser isolering från närmast liggande fyndorter som ett 

 tecken på reliktnatur och icke pa recent invandring — jmfrresonne- 

 manget om S///ja -växterna — måste man för dem liksom för 

 dessa antaga reliktliypotesen. Då fyndorterna ligga så lågt öfver 

 hafvet, att deras vegetation, sedd från torfmossarnes utvecklings- 

 historia, måste konstituerats under skogsbottnens och den öfre 

 kärrtorfvens bildningstider, ställer sig frågan: under livilken af dessa 

 perioder invandrade de ifrågavarande xerotermerna? Att ej annat 

 svar på frågan kan gifvas, än under skogsbottnens tid, d. v. s. under 



