294 



ståndarkiiappbasen afbildats i 25 gångers förstoring. Sammandrag- 

 ningen har här fortskridit ned till den punkt, som anges med en *. 

 Redan en flyktig blick på figuren visar stora skillnader mellan den 

 öfre och den nedre, ännu oförändrade delen af strängen. Den öfre 

 är betydligt tjockare, liksom uppblåst, och i dess inre löper en 

 starkt, mer eller mindre regelbundet spiralformigt vindlad sträng. 

 Hur har nu denna bildning uppstått? En närmare undersökning 

 har gifvit vid handen, att den yttersta konturlinjen endast utgör 

 kutikulan på strängens epidermisceller, hvilken skiljt sig från den 

 öfriga delen af ytterväggen. Den masklikt vridna centralsträngen», 

 hvarmed i det följande denna sammansatta bildning för korthets 

 skull må betecknas, utgör hela filamentet minus kutikulan, således 

 såväl den centrala kärlsträngen som det af ett par parenkymcell- 

 skikt bildade höljet omkring denna samt de ganska stora epidermis- 

 cellerna (fig. 8). Mellanrummet mellan dessa och den aflyftade kuti- 

 kulan är fylldt af en klar vätska. Att den liksom uppblåsta ytter- 

 hinnan, hvilken bildar ytterkonturen på ståndarsträngen, i själfva 

 verket blott är epidermiskutikulan, har ej varit så lätt alt konsta- 

 tera. Vid den med "^ märkta punkten kan man dock stundom sä- 

 kert öfvertyga sig om, hurusom den lossnade hinnan direkt fort- 

 sätter i den oförändrade epidermis' kutikularskikt. På ståndar- 

 strängarne, liksom äfven på stiftet, synes detta vara ovanligt löst 

 förbundet med den öfriga delen af epidermis yttervägg, h vilket 

 framgår däraf, att om en ståndare lägges under ett täckglas och ut- 

 sattes för ett lagom tryck på detta, så aflyftes ofta kutikulan här 

 och där i form af större eller mindre vätskefyllda blåsor, såsom 

 fig. 9 C) utvisar. I detta fall har vätskan med vald pressats ur epi- 

 dermiscellerna och åstadkommit kutikulans upplyftande. Detsamma 

 sker emellertid normalt och i större skala på hvarje ståndarsträng 

 såsom en i blommans lif nödvändig utvecklingsfas. Denna vätske- 

 utsöndring har emellertid tvenne påtagliga följder med sig. Först 

 och främst åstadkommer den en ytterligt stark, transversell dilata- 

 tion af kutikulan, hvilken åtminstone fördubblar sin bredd. Troligen 

 står möjliglietcn häraf i något samband med förekomsten af en 

 ytterligt fin, tät längsstrimmighet på kutikulan, hvarjämte den äfven 

 måste bero på stor elasticitet i denna. Vidare medför vätskeut- 

 söndringen ett mer eller mindre starkt hopfallande af epidermis- 

 och de därunder liggande tunna parenkymcellerna, hvilket visar sig 

 äfven däri, att centralsträngen» i det vindladc jKirlicl till sin dia- 



