29(i 



fortskrida i riktning nedför filamenten, så torde utsöndringen vara 

 det primära. Detta styrkes äfven af det förhållande, att små blås- 

 lika ansvällningar af kutikulan stundom förekomma på den ännu 

 raka och fullt oförändrade nedre delen af ståndarsträngen. 



Hela företeelsen synes mig därför kunna förklaras på följande 

 sätt. Att börja med äro alla epidermis- och parenkymceller saft- 

 fyllda och på grund af deras turgor är ståndarsträngen rak och styf, 

 ehuru bräcklig; mekaniska element saknas nämligen alldeles, då kärl- 

 strängen är ytterst svag (se fig. 8). Så afge en del celler största delen 

 af sitt innehåll, allt under det de mer eller mindre hopfalla, något 

 som ofta kan tydligt iakttagas vid den punkt (* på lig. 10), där ut- 

 söndringen är i gång. Vätskan uttränger emellertid ej i det fria; 

 kutikularskiktet gör motstånd och blir därför, tack vare sin ovan- 

 ligt lösa förbindelse med den öfriga delen af epidermis' yttervägg, 

 helt enkelt aflyftad och starkt utspänd. Genom riklig saftlillström- 

 ning och fortsatt afgifvande utåt af vätska sväller kutikulan allt- 

 mera upp. Sker nu, såsom ofta är fallet, utsöndringen ensidigt, så 

 blir också kutikulan ensidigt utspänd, hvilket har till följd en krök- 

 ning af hela strängen åt motsatt sida, så som fig. 10 tydligt åskåd- 

 liggör. Efter någon tid har emellertid utsöndringen bredt ut sig 

 rundtorn ståndarsträngen, och centralsträngen kommer då att lik- 

 som simma fritt i vätskan. Del är påtagligt — något som äfven 

 redan framhållits — att kutikulan tilltar på bredden; en följd häraf 

 blir, att den på grund af sin elasticitet aftar i längd. Detta för i 

 sin tur med sig, att centralsträngen numera är längre än den slida 

 (kutikulan), i hvilken den inrymmes, och därigenom tvingas att slå 

 sig i bukter. Som kutikulaslidans förkortning så småningom skri- 

 der nedåt efter ståndarsträngen, antaga centralsträngens bukter formen 

 af en mer eller mindre regelbunden spiral; intet hinder finns emel- 

 lertid, att denna här och där kan kasta om Iran höger- till vänster- 

 spiral, något som äfven ofta kan iakttagas vara fallet. 



Om därför, som vi sett, centralsträngens rika spiralvindling kan 

 förklaras genom kutikulaslidans förkortning, så är detta ej fallet 

 med ståndarsträngen i dess helhet. Dennas lösare spiralhopdragning 

 synes mig däremot vara att lillskrifva ojämnheter i vätskeutsöndrin- 

 gen — en ensidig sådan halva \i ju selt åsladkomma en krökning 

 bakåt — möjligen stående i samband med (liirerenser i kulikulans 

 elasticitet. I själfva verket brukar äfven alllid kulikulan |)å den 

 konvexa sidan af en vindling vara meia nlspänd än på den andra, 

 hvilket skulle kunna lala för denna lolkning. All förklara hop- 



