(61) 



tiet, hvilket sålunda är den sämst dränerade delen. I midten sträcker 

 sig därför från norr till söder ett bälte af blekevätar, omväxlande med 

 glest skogbeväxta partier af sprickfull kalkhäll, som höjer sig helt obe- 

 tydligt öfver blekevätarna. De senares botten, som ej genomsläpper 

 vatten, torde utgöra ett tätare skikt beläget under det af sprickor ge- 

 nomdragna. 



Blekevätarnas vegetation utgöres hufvudsakligen af Jiinciis fuscoaler, 

 (aarex panicca och Ocderi, Raniinciilns Flammula, Litorclla laciistris samt 

 ofta äfven Agrostis stolonifera. 



I sprickorna på hällmarksområdet hafva tallar och enbuskar funnit en 

 fristad tillsammans med en brokig flora af örter. I de jordfyllda springor, 



Blekevätar med spridda exemplar af P. frulicosa utefter kanterna i bakgrunden. 



Foto •"/; 1908. 



som gå fram i närheten af blekevätarna, finner man jämte enbuskar van- 

 ligen hygrofila arter, såsom Carex panicea och glaiica, Agroslis stoloni- 

 fera, Sesleria coeriilea o. d., samt här och där en enstaka buske af Po- 

 tentilla fniticosa. Den sistnämnda förekommer däremot icke i de öppna 

 sprickorna på de högre belägna partierna af hällmarken och ej heller 

 på de ställen, där vittringsgrus eller andra lösa jordlager betäcka hällen. 

 Vid somliga blekevätar träffades blott enstaka exemplar eller ruggar af 

 buskar, vid andra räknades de i tiotal. Det största exemplaret var nära 

 1 meter högt. 



Tallskogen är på hällmarksområdet gles och lågväxt. Marken täckes 

 vanligen ej af någon mylla, och vegetationens bottenskikt af lafvar och 

 mossor är mycket glest, och då blekevätarna utgöra skoglösa partier, är 



