(75) 



växter, såsom Anemone nemorosa, Asperula odovata, Corydalis-arter, Ga- 

 Icobdolon, Pulmonaria, Saniciila, Miliiim och Me.lica. Lafvar saknas där 

 i regeln på grund dels af den ringa ljustillgängen, dels af daggmaskar- 

 nas uppluckrande arbete, hvilket förhindrar uppkomsten af ett så stabilt 

 underlag, som de långsamt tillväxande lafvarna behöfva. Stammarna 

 äro tack vare den rikligare ljustillgången under vintern och våren mer 

 eller mindre rikligt beklädda med lafvar, som dock hafva att uthärda 

 konkurrens med åtskilliga mossor. Förf. lämnar en ganska lång lista 

 öfver i bokskogen anträffade lafvar, af hvilka dock många uppenbarligen 

 uppträda endast vid gläntor i skogen eller i dess utkanter. De märkli- 

 gaste äro Parmelia olivacea, som uppgifves variera starkt, Bacidia car- 

 neola, B. rosella och B. atrogrisea, Graphis scripta och Gr. viridis, den 

 senare synnerligen vanlig, Phlydis agcUva och Lecanora siibfiisca. Ut- 

 märkande för de lafvar, som uppträda i den tätare bokskogen är, att bark- 

 lagret är svagt utveckladt (ett undantag erbjuder Pijrennla nitida), att 

 skyddsfärger mot för stark belysning så godt som fullständigt saknas 

 och att soral- (soredie-) och isidiebildningar äro vanliga. I den bokskog, 

 där träden stå glesare och marken är försedd med mosstäcke eller Aira 

 flexuosa-matta (»Morbundskoven», mossbokskogen), uppträda talrika mera 

 fotofila former, t. ex. Xanthoria parietina, Physcia stellaris. Ph. pulveru- 

 lenta, Evernia prunastri, Parmelia saxatilis och Pertnsaria commiinis, af 

 hvilka flera hafva tjockt barklager. På frågan om konkurrensen mellan 

 olika lafarter ingår ej författaren i detta sammanhang; i allmänhet blir 

 den sidan af ämnet nog så litet beaktad i afhandlingen. 



Det nu anförda torde kunna gifva en föreställning om den tankegång, 

 förf. fullföljer i sitt arbete. Att lämna ett fullständigt referat af den in- 

 nehållsrika afhandlingen skulle kräfva mycken tid och taga ett mycket 

 stort utrymme i anspråk. Den som önskar närmare sätta sig in i de 

 behandlade frågorna, måste i alla liändelser taga sin tillflykt till själfva 

 afhandlingen med dess rika illustrationsmaterial. 



Skulle några anmärkningar göras mot arbetet, vore nog den i sak 

 viktigaste den, att framställningen för litet stöder sig på genom experi- 

 ment fastslagna fysiologiska fakta. Men laffysiologien är ett synnerligen 

 hårdplöjdt fält; den som ägnar sig däråt, får nog icke mycken tid öfrig 

 för så vidtgående ekologiska undersökningar. — Lafarternas konkurrens sins- 

 emellan har, såsom redan ofvan påpekats, ej beaktats synnerligen mycket. 

 Saprofytism och parasitism hafva ej framhållits. Men att det finns pa- 

 rasitiska lafformer, torde dock vara höjdt öfver allt tvifvel; och tillvaron 

 af saprofytiska är mer än sannolik. — Hvilken inverkan substratets ke- 

 miska beskaffenhet utöfvar på lafvegetationen, är en mycket omdebatterad 

 och nog ännu ej nöjaktigt besvarad fråga. Beträffande sten som substrat 

 torde det ofta vara mycket svårt att afgöra, om det är den kemiska 

 sammansättningen i och för sig eller den genom den olika kemiska be- 

 skaffenheten betingade olika förvittringen och sprickbildningen, som spe- 

 lar in och betingar olikheterna i lafflorans sammansättning på t. ex. 

 kalksten och granit. Hvad bark som substrat beträffar, synes man i 

 allmänhet vilja i barkens fysikaliska egenskaper, dess ytbeskaffenhet, dess 

 sprickbildning, dess afflagring, korkbildningen m. m., och den häraf be- 



