(76) 



tingade olika förmågan att kvarhålla fuktigheten se orsaken till den epi- 

 fytiska laf vegetationens olika sammansättning. För ref. ter det sig dock 

 såsom mycket antagligt, att äfven barkens kemiska sammansättning di- 

 rekt spelar någon roll. Jämför man å ena sidan unga aspar med ännu 

 hel och slät bark, å andra sidan unga sälgar eller askar, som växa så, 

 att belysningsförhållandena blifva i det närmaste desamma, måste man 

 frapperas af de betydliga olikheterna i den på dem uppträdande lafflo- 

 ran. C.aloplaca pyracca, Lccania syringea, L. dimera och Lecanora di- 

 stans, för att nämna några exempel, äro åtminstone i södra Sverige 

 karaktärslafvar för unga aspar. När de någon gång uppträda på de 

 båda andra ofvan nämnda träden, möta de en konkurrens med andra 

 laf var, t. ex. Lecanora angiilusa, som synes vara dem ytterst svår att 

 uthärda. Några olikheter i den fysikaliska beskaffenheten hos dessa bar- 

 kar förefinnas näppeligen, de där skulle kunna betinga de storo olikhe- 

 terna i den epifytiska lafflorans sammansättning. Här föreligger ett 

 spörsmål, som tarfvar en ingående undersökning och hvars besvarande 

 faller åtminstone delvis inom ekologiens område. 



Förf:s uppgift rörande laffloran i granskogen i Danmark öfverens- 

 stämmer icke alldeles med livad ref. iakttagit t. ex. på Kolmorden. Här 

 finns äfven i den tätaste ungskog af gran {Picea abies), särskildt på in- 

 divid, som blifvit efter i utvecklingen, en artfattig, egendomlig lafvege- 

 tation, bestående af Micarea prasina f. byssacea, Lecidea helvola, Bacidia 

 inlermissa och mera sällsynta GijalecUi dilnla och Lecidea atroviridis. Den 

 nyssnämnda il//ca/-ea-formen har ref. återfunnit i de tätaste granplante- 

 ringarna på Omberg, äfven där på efterl)lifna individ med slätare bark 

 än de mera växtkraftiga granarna. Att döma efter dessa iakttagelser 

 skulle det vara icke blott den ringa ljustillgången, utan äfven trädens 

 snabba tillväxt i kulturskogen på bördig mark och den därigenom fram- 

 kallade snabba förändringen af barkens yta, som betingade frånvaron 

 af normalt utvecklade, fertila lafvar. — I urskogar i Brasilien, vid Rio 

 de Janeiro, i Rio Grande do Sul och i Måtto Grosso, anträffade ref. 

 Lecidea piperis, Gyalecta lutea och närstående former på lokaliteter, där 

 den ringa Ijustillgången lägger ett i stort sedt absolut hinder i vägen 

 för klorofyllförande fanei'ogamer att utveckla sig nere på marken, utom 

 när trädstammar ruttna ned och ljuset kan tränga ned genom de på så 

 sätt bildade gläntorna. Det finns sålunda lafvar, som i fråga om ljus 

 hafva mycket blygsamma ansjiråk. 



Med dessa små invändningar mot förfrs framställning hvarken vill 

 eller kan ref. förringa värdet af hans arbete. Förf. har bragt under 

 debatt flera intressanta spörsmål och lämnat mycket värdefulla bidrag 

 till deras besvarande. 



I fråga om artbogränsningen och nomenklaturen har förf. i allmänhet 

 (dock ej alls beträffande släktet (Aadonia) ganska nära, men ej konse- 

 kvent anslutit sig till Branth & Rostrup, Lichenes Daniae (1869). Redan 

 för sin tid utmärkte sig detta arbete för sin benägenhet att fatta arterna 

 kollektivt, och ännu bjärtare framträder denna sträfvan vid en jämfö- 

 relse med lichenologiska arbeten frän de senare åren. Det föranleder 

 därför lätt missförstånd och förväxlingar att i dessa hänseenden följa 



