(77) 



detta arbete. Parmelia olivacea t. ex. innefattar hos Branth & Rostrup 

 flera morfologiskt, anatomiskt och biologiskt skäligen olika former. När 

 förf. beskrifver det af ett enda lager af hyfer bildade barklagret hos 

 denna art, har han icke haft för ögonen den form, som sannolikt är 

 Linnés ursprungliga Licheii olivaceiis (enligt beskrifningen och ännu mer 

 enligt ståndorten, »in lapidibus», Parmelia prolixa),^] heller den, som nu- 

 mera går under namnet P. olivacea, ty dessa hafva båda af flera hyf- 

 skikt bildadt barklager, utan P. fiiliginosa, P. siibaiirifera eller någon 

 närstående form. Här och där i sina artlistor nämner dock förf. P. 

 glahra, P. snbanrifera, P. fiiliginosa och P. sorediala. När som urbergs- 

 lafvar upptagas Rinodina sophodcs (med var. exigiia) och R. milvina, stöder 

 han sig helt säkert på äldre uppgifter, som af se R. demissa, R. atroci- 

 nerea och möjligen R. arenaria. Flera exempel af samma art skulle nog 

 kunna framdragas. Särdeles när det gäller en sådan växtgrupp som 

 lafvarna, lära dock dylika inadvertenser och brister svårligen kunna und- 

 vikas, därest ekologen ej adjungerar med sig en systematiker och florist, 

 som granskar undersökningsmaterialet och sofrar de äldre uppgifterna. 

 Och synnerligen önskvärdt vore ett dylikt samarbete i fråga om det 

 material, som underkastas en mödosam anatomisk undersökning. 



(kisl. O. Malme. 



Carl Mez, Der Hausschwamm und die iibrigen holzzerstörenden 

 Pilze der menschlichen Wohnungen. 260 sid. + 1 kol. tafla och 

 90 textfig. Förlag Richard Lincke. Dresden 1908. (4: — ). 



»Hussvampen» är ett kapitel, som sedan långa tider tilldi-agit sig ej 

 blott fackbotanistens utan ock i väl så hög grad den stora allmänhetens 

 intresse. Årligen skrifvas broschyrer och offentliggöras undersökningar 

 i detta ämne, och en ståtlig hussvamplitteratur har under årens lopp 

 vuxit upp. I föreliggande arbete upptager sålunda litteraturförteckningen 

 88 nummer, utan att dock göra anspråk på någon fullständighet. Bland 

 de mykologer, som ägnat hussvamparna mera ingående uppmärksamhet, 

 träffa vi namn som R. Hartig, P. Hennings, v. Tubeuf, P. Magnus, 

 F. CzAPEK, E. Rostrup, R. Falck m. fl. I all synnerhet torde R. Har- 

 TiGS utredning »Der echte Hausschwamm, Meriilius lacrijmans» (Berlin 

 1885, ny uppl. 1902) böra nämnas som grundläggande för vår intimare 

 kännedom om hussvamparna. På skandinaviskt tungomål ha vi äfven 

 en förtjänstfull redogörelse af E. Rostrup och C. Weismann, »Hussvam- 

 pen» (Köpenhamn 1898), som utgifvits på föranstaltande af danska stats- 

 myndigheter, emedan hussvampfaran i Danmark visat en oroväckande 

 spridning under senare åren, en erfarenhet, som beklagligtvis synes i 

 icke ringa grad gälla äfven för vårt land. 



Den nu föreliggande boken af professor C. Mez (Halle) utgör så godt 

 som en monografi öfver de timmerförstörande svamparna, affattad med 

 tanke på såväl fackbotanisterna som ptaktikens män. Arbetet, som utgör 

 resultatet af mer än ett decenniums forskningar inom området, är det 

 tills dato fullständigaste, som vi äga, och torde ha alla förutsättningar 



