(80) 



resterna i vedparenchymets celler. Det är tack vare dessa ferment/ som 

 Meruliiis — och väl äfven de öfriga hussvamparna — bli så ödeläggande 

 för våra byggnaders trävirke. 



Bland de olika mycelformer, som Merulius under olika förhållanden 

 har att uppvisa, äro de 1 — 10 mm. tjocka, ofta flera meter långa, sega, 

 ytligt eller i sprickor förlöpande strängarna i all synnerhet af intresse 

 både för svampens biologi, såsom speciellt betingande dess vandrings- 

 förmåga och effektiva vattenledande egenskaper, och för svampens osvik- 

 liga diagnosticering, i det inga andra hussvampar uppträda med dylika 

 tjockare myceliesträngar af likartad anatomisk struktur. Hos Merulius 

 bestå de nämligen af tre olika hyfslag, kännetecknade af olika dimen- 

 sioner och väggtjocklek. Vid jodtillsats framträder detta mycket tydligt 

 å ett tvärsnitt och för Merulius äro därvid i all synnerhet de ytterst 

 tjockväggiga öfver hela tvärsnittet glest spridda, sklerenchym artade hyf- 

 trådarna karakteristiska. 



Huru seglifvad Merulius-svsnnpen är, framgår af ett par intressanta 

 data. Sporer, som uppbevarats torrt, utgrodde efter 17 månader full- 

 komligt normalt utan minskning i groningsprocent eller groningsenergi. 

 Mj'celium utväxte snabbt och kraftigt ur ett på sin tid inficieradt trä- 

 stycke, som i 4 år 8 månader stått uppställdt fullkomligt torrt som mu- 

 seiföremål i ett glasskåp. Hartig höll före att hussvampmyceliet kunde 

 med bibehållen lifski-aft genomgå en hviloperiod af ända till 40 år! 

 Häraf framgår tydligt, hvilken envis fiende Merulius kan vara, där den 

 en gång ordentligt innästlat sig. 



En synnerligen intressant fråga, som varit och alltjämt är föremål för 

 liflig debatt, är den, huruvida den äkta hussvampen, Merulius lacry- 

 mans, förekommer spontant vildväxande i våra skogar eller icke, samt 

 om den kan uppträda som verklig träddödande parasit eller blott som 

 saprofyt på dödt virke. Den senare frågan får numera, sedan flera 

 forskare utfört städse negativt utfallande infektionsförsök, anses definitivt 

 besvarad sålunda, att Merulius lacrymans är en obligat saprofyt. 



Finnes Merulius vildväxande i våra skogar eller ej ? Hartig var af 

 den meningen, att svampen i fråga väl ursprungligen varit spontant fö- 

 rekommande ute i fria naturen å döda trädstammar, men numera genom 

 vår »ordnade forstkultur> (H. kände tydligen ej våra svenska skogar!) 

 försvunnit ur skogen och blifvit »eine heimatlose Kulturpflanze >. Goep- 

 PERT & PoLECff, tvenne förtjänstfulla hussvampforskare, voro likaledes 

 af den åsikten, att Merulius — liksom så många andra af våra kultur- 

 växter — ingenstädes funnes vildväxande, utan numera har »seinen 

 Heimatschein verloren», och i samma riktning ha en hel rad författare 

 uttalat sig. 



Hartig själf blef emellertid . senare i tillfälle meddela ett fynd af Me- 

 rulius på en otvifvelaktigt spontan förekomst i fria naturen och på se- 

 nare åren ha ett flertal mykologer kunnat meddela liknande förekomster 

 af »vildväxande» äkta hussvamp. Samtliga dessa meddelanden äro hop- 



' Hos Polijporns squamosua hur Huli.kh kunnat påvisa ej mindre än 9 olika 

 enzym (Annals of Botany. lUOö). 



