(89) 



talar om »das zwar stattliche und durch ernste Arbeit zu Stande ge- 

 brachte, aber an sich doch todte Lehrgebäude der Anatomie». Hela denna 

 hufvudsakligen deskriptiva anatomiska forskningsriktning fann i De Bary 

 sin siste mästare, hvars oskattbara förtjänst blef att i sin »Vergleichende 

 Anatomie» samarbeta, sj^stemätisera och terminologiskt redigera det stora 

 anatomiska material, som dittills hopbragts. 



Kommo så på öfvergången mellan 1860- och 7 O-talen Sachs, Are- 

 SCHOIIG. Russow, VAN TiEGHEM och ScHWENDENER med nya synpunkter, 

 som fördjupade den växtanatomiska forskningen och förde den in på nya 

 fruktbärande banor. Med sin fordran på hänsynstagande framför allt 

 till utvecklingshistoriska och fysiologiska synpunkter vid bedömandet af 

 växternas inre organisation bröto dessa forskare väg för den växtanato- 

 miska uppfattning, som i hufvudsak än i dag äger burskap. 



Det var i denna med nj^a, bärande synpunkter arbetande växtanato- 

 miska skola, som Bergendal kom att under Areschougs ledning utarbeta 

 sin stora afhandling »Bidrag Ull örtartade dikotyledoncrs jämförande ana- 

 tomi» (1883). Betecknande för Bergendals själfständiga karaktär, som 

 aldrig förnekade sig, är ett yttrande i denna gradualafhandlings inled- 

 ning: »Som jag gjort mina studier under prof. Areschougs ledning, 

 kunde nämligen lätt min öfverensstämmande mening sj'nas blott vara 

 auktoritetstro, men huru stort än lärjungens förtroende må vara till den 

 erfarne lärarens omdöme, måste han dock söka själfständigt pröfva de 

 t vistiga frågorna och välja efter egen öfvertygelse.» Dessa den unge 

 doktorandens ord teckna enkelt och korrekt den ledande princip, som 

 genomgick hela Bergendals lifsverk så i vetenskapliga som i personliga 

 och praktiska ting : opartisk pröfning — egen öfvertygelse. 



Om en liten polemisk skrift af Bergendal (Bot. Notiser 1882) må här 

 erinras, hvilken på sin tid väckte ett visst uppseende i botaniska kretsar. 

 Det var hans kritik af E. Adlerz' ^Bidrag till knoppfjällens anatomi hos 

 träd och biiskarlade växter», i hvilken B. uppträdde mot åtskilliga af A:s 

 principiella anmärkningar öfver växtväfnadernas systematik och nomenklatur. 



Öfver sin förste akademiske lärare i botanik, professor J. Agardh, 

 utgaf B. år 1901 en utförlig minnesteckning, i hvilken B. vid framställningen 

 af Agardhs mångsidiga vetenskapliga verksamhet visar ett alltjämt vaket 

 intresse för sin gamla vetenskap. Af särskildt värde är i denna minnes- 

 teckning Bergendals framställning af Agardhs märkliga jättearbete: 

 Theoria system atis plantarum (på svenska under titel: V ex t- sy- 

 stemets methodologie, Lund 1858). Agardhs system har som be- 

 kant aldrig vunnit något allmännare erkännande, på sin tid ej ens till- 

 börligt beaktande. Bergendals framställning af detta kapitel är emellertid 

 i hög grad fängslande. I samma minnesruna dokumenterar Bergendal 

 sig som en intim kännare af Linné och gör här, liksom förut Agardh 

 (i »Om Linnés betydelse i botanikens historia». Lund 1878), bestämd 

 och liflig front mot Julius Sachs, som i sin Geschichte der Botanik 

 (1875) orättvist bedömt Linnés botaniska gärning. 



Blef David Bergendals botaniska verksamhet af blott kort varaktig- 

 het, så skaffade han sig dock under sitt alltför knappt tillmätta lif en 



