391 



Dessa subboreala lorfnioss-skogar voro af växlande beskaffenhet. 

 Vi bortse i detta samband från de komplicerade moment i torf- 

 mossebäckenets utvecklingshistoria, som betingat uppkomsten af 

 den ena eller andra skogstypen, och konstatera endast på grund- 

 valen af det hittills föreliggande materialet, att tallen varit det do- 

 minerande trädslaget från Skåne ända upp till öfre Norrland. Om 

 löfskogarnas sammansättning är att märka att de, som förut fram- 

 hållits, ej sällan innehållit ek och Jjassel, den senare långt utom det 

 nuvarande utbredningsområdet. Granen uppträder också inom vissa 

 områden som ett karaktärsfossil för de subboreala lagren. 



Af de slutsatser, som på grund af de subboreala torfmoss-sko- 

 garnas beskaffenhet kunna dragas om fastmarkens vegetation, ligger 

 den närmast, att trädslagen i dessa skogar äfven förekommit på de 

 torra markerna. Trädresterna i bronsåldersgrafvarna motsäga ej 

 häller denna ganska själfklara slutsats. Eken är i södra Skandi- 

 navien så karaktäristisk för fynd från bronsåldern, att denna länge 

 ansågs motsvara Steenstrups ekperiod. Den märkliga grafhög 

 från fjärde perioden af bronsåldern, som går under namnet Kung 

 Björns hög, innehöll ved och kol, hvars beskaffenhet häntydde på 

 en omgifvande löfäng med ek, hassel och ask, hvarjämte tallen var 

 starkt representerad (Sernander hos Almgren p. 54). Hvad södra 

 Sverige angår, ha vi all anledning antaga, att de rådande skogarna 

 voro, som under den atlantiska perioden, löfängar med ek som 

 härskarträdet samt tallskogar. Granen var troligen allmän i mel- 

 lersta och norra Sverige, men hade ännu icke den betydelse, som 

 den sedermera under den subatlantiska perioden och nutiden skulle 

 ernå. Om den relativa frekvensen mellan löfängarna och barrsko- 

 garna veta vi intet med bestämdhet. Att tallen spelar en så stor 

 roll i skogarna på torfmossarna, särskildt de smärre, häntj^der dock, 

 om man tar hänsyn till, huru starkt beroende skogens beskaffen- 

 het på en sådan är af de omgifvande torrmarksskogarna, på att 

 tallskogarna i södra Sverige ingalunda varit några reliktformationer. 



Tyskarna bruka tala om »Relictenböden» (jmfr t. ex. Ramann 

 p. 17). De mena därvidlag särskildt den stäppjord, som befinner 

 sig utanför den nuvarande stäppens område, och anse vanligen, att 

 den härstammar från de stäpp-perioder, som i mellersta Europa 

 stått i samband med de sista istiderna. I följande kapitel skall jag 

 söka visa, att en del af de växtvandringar, som man förlagt till 

 dessa aflägsna stäpp-perioder, äro mycket yngre, nämligen subboreala. 

 Det förtjänar undersökas, om ej en del isolerade förekomster af den 



