399 



De rådande skogstyperna i Kouschinskys undersökningsområde 

 äro löfängar med Qiwrcus pediinculata som härskarträdet ( der euro- 

 päische Eichenmischwald», Sernander, Myrmekochoren, p. 342) 

 samt rena eller blandade skogar af Betiihi alha, Populiis tremula, 

 Piniis silvestris, Picea Abies och Abies Pkhta. Tallskogen är ganska 

 utbredd och visar flere utbildningsformer. — Stäppernas xerolerma 

 element bryta sig emellertid in öfverallt, och verkliga associationer 

 af desamma äro mycket vanliga. Skogen är deras värsta fiende: 

 »Die Verbreitung der Steppenvegetation hängt vor allem mit der 

 Abwesenheit der Waldformation zusammen. In den Gebieten, welche 

 von jeher waldlos waren, bedecken die Steppenpflanzen den ge- 

 sammten Boden; im Waldgebiete dagegen werden Steppenpflanzen 

 nur an den Lokalitäten angetroffen, wo sich die Waldvegetation 

 nicht entwickeln känn -^ (Bot. Centralblatt, Bd 40, p. 255). De ut- 

 veckla sig därför, då skogstäcket icke kan sluta sig, på mark, som 

 för öfrigt genom jordmån och exposition lämpar sig för xerotermer, 

 t. ex. »auf siidlichen Kalkabhängen, auf Sandboden, an Abstiirzen 

 und Felsen» (Bot. Centralblatt, Bd 32, p. 268), där de bilda verk- 

 liga »Steppenanhänge». Men äfven i själfva skogsvegetationen komma 

 de till utveckling. Om man frånser de genom människans ingri- 

 j)ande uppkomna »Waldrändern och »Waldblössen - i skogstyper 

 af olika slag, där de alltid uppträda i stor mängd, är det i torra 

 och glesa tallskogar samt äfven i vissa ljusa löf- och blandskogar, 

 som de särskildt dominera. Så finnas t. ex. i det kasanska guver- 

 nementets tallskogar: Piilsatilla paténs, Tiirritis glabra, Geranium 

 sanguineum, Genista tinctoria, Artemisia campestris, Carlina vulgaris, 

 Convallaria Polygonatam, Stipa pennata, Succisa prateusis, Solidago 

 Virgaurea, Hieraciiim umbellatiim. Dracocephalum Rnyschiana, Hy- 

 pochan-is maciilata, Priinella grandiflora, Dianthus-, Centaiirea-, Ver- 

 bascum- och Thy mus-arter ; och från de ljusa löfskogarna i sydöstra 

 delen af samma guvernement anföras flera af dessa nu nämnda — 

 med ett ord, vi ha här flera af Västgöta- och Uppsala-örtbackarnas 

 karaktärsformer som verkliga skogsväxter. 



Jag tänker mig sålunda Sydsveriges subboreala växtlighet unge- 

 fär som dessa centralryska skogstrakter med deras xerotermiska 

 associationer, hvilka dels intaga de öformade partier, trädbestånden 

 på edafiska grunder ej förmå taga i sitt våld, dels inrycka i de 

 glesare skogstypernas undervegetation. 



I vår nuvarande växtvärld finnas några extrema mer eller mindre 

 edafoidiska ståndortstyper, som medgifva en dylik koncentration 



