412 



svårigheter vid sökandet efter motsvarigheter till Nordens subboreala 

 period i grannländernas växtgeografiska historia. Icke sä, som 

 skulle utom Norden saknas antydningar om gångna klimatiska 

 perioder, under hvilka xerotermer, stäpp växter eller stäppdjur voro 

 vida vanligare än i nutiden. Tvärtom äro mycket tydliga såväl 

 växtfysiognomiska som paleontologiska belägg vunna härför i flera 

 europeiska länder, särskildt Tyskland, Österrike och Schweiz. Men 

 de flesta forskare föra dessa perioder så långt tillbaka i tiden, att, 

 om man utgår från deras ståndpunkt, hvarje försök till parallelli- 

 sering med svenska förhållanden visar sig omöjligt. Vi nalkas nu 

 '»släppfraijan ., ett af den modärna europeiska växtgeografiens mest 

 debatterade problem. Kehrt doch», säger Marie Ch. Jerosch 

 p. 35, »fast in jeder einschlägigen florengeschichtlichen Abhandlung 

 der Name mediterranes, pannonisches, pontisches undxero- 

 termes, aquilonares, meridionales Element wieder und gehört 

 doch die Existenz einer besonderen postglacialen Steppenzeit zu 

 den am meisten umstrittenen Punkten.» 



Redan 1878 fäste Loew uppmärksamheten vid en rad förekoms- 

 ter af pannoniska och mediterrana växter, däribland flera af de 

 västgötska .S7/pa-växterna, på solexponerade kullar i dalgångar — 

 sedermera visade sig dessa stå i nära samband med den sista in- 

 landsisens sydrand — , hvilka i östvästlig riktning genomdraga 

 Brandenburg. Han sätter dessa förekomster i samband med en 

 pannonisk invasion af stäppväxter under postglacial tid omedelbart 

 efter den - alpinboreala flora, som stod i direkt samband med is- 

 tidens klimatförhållanden. Senare klimatändringar och skogens 

 invandring ha därefter sammanträngt den pannoniska floran till 

 ett fåtal relikter. 



I sina »Studien iiber die Flora der Diluvialzeit in den östlichen 

 Alpen urskiljer A. Kerner en i Nord- och Centralalperna spar- 

 samt uppträdande grupp af relikta växter, som han benämner die 

 aquilonare Flora, och hvilka ha sitt egentliga centrum i Medel- 

 hafsområdet och trakterna kring Svarta hafvel. Särskildt ingå i 

 denna flora några växter såsom Sliixt pcnnala, ett par Astragalus- 

 arter, I'^j)lie(lra dislcuhijd, Drdcoccphalnm (lustridcnm o. a., hvilka 

 för att trilvas fordra ett på samma gång varmt och torrt klimat. 

 Då nu dessa förekomma på lokaler, som öfvertäckts af den första 

 (eller de första) istidernas moräner och omöjligen kunnat trifvas i 

 närheten af de glaciärer som utmärka den sista istiden, »die Pcri- 

 ode der diluvialen Thalgletscher % antager Kerner som förklaring till 



