IÇTS- No. 12. DEN MENNESKELIGE GONOCHORISME ETC. 23 



Jeg mener ja. 



Jeg vil for det ferste henvise til de germanske stammers idelige om- 

 flytninger og de dermed nødvendigvis følgende krydsninger og dernæst til 

 de arkæologiske fund. 



Kranierne fra den ældre jernalder (saavel Hügelgräber-fundene som 

 Lodingen-fundene) viser en type, der er saa forskjellig fra den, som re- 

 præsenteres af den yngre jernalders kranier (saavel Reihengräber-fundene 

 som vikingtyp-fundene), at det vel maa ansees som udelukket, at alle disse 

 kranier kan tilhore samme race; og disse fund maa derfor siges stærkt at 

 best3Tke den antagelse, at der fra folkevandringens begyndelse og til det 

 8de aarhundrede har fundet en betydelig raceforskyvning sted ^ 



De sproglige mindesmærker kan maaske ogsaa siges at tale i samme 

 retning, idet den ældre jernalders runeindskrifter er forfattede i et sprog, 

 som er meget forskjelligt fra vikingetidens. — 



Religionens udvikling i det heromhandlede tidsrum peger ogsaa i ret- 

 ning af en forøgelse af gonochorismen. — 



Paa Tacitus' tid dyrkede Germanerne — eller i altfald nogle ger- 

 manske stammer — den for matriarkatet karakteristiske jordgudinde Ne r thus, 

 der symboliserer jordens frugtbarhed (id est terram matrem siger Tacitus), 

 og derfor dyrkes under en vaarfest. 



Ved vikingetidens begyndelse finder vi denne Nerthus forandret til 

 en mandlig guddom Njørd-Frøy, under hvis ofifertjeneste phallos-cere- 

 monicr kom til anvendelse. Det var altsaa ikke længer jordens frugtbarhed, 

 men selve befrugtningen, som var symboliseret i guddommen. 



Det vilde være rimeligt at forvente, at der under en saa stærk og 

 hurtig vext af gonochorismen vilde indtræde en algolagnisation; og vi har 

 ogsaa en historisk efterretning, som synes at bevise, at dette virkelig indtraf 



Ibn-Fadlan fortæller om en skibsbegravelse i begyndelsen af det lode 

 aarhundrede, under hvilken offeret blev behandlet paa en maade, som 

 godtgjør, at der har fundet algolagniske pinsler sted; og Oseberg-fundet 

 synes at bevise, at Ibn-Fadlans skildring er fuldt troværdig. — Jeg har 

 tidligere her i selskabet og andetsteds henledet arkæologernes opmærksom- 

 hed paa vigtigheden af ved fremtidige gravninger at være opmærksom 

 paa fund, som kunde tjene til at belyse spørgsmaalet om algolagniske skikkes 

 art og udbredelse. 



1 Det var naturligvis kun høibyrdige folk og deres personlige tjenere, som blev begravne 

 med pomp og pragt. 



