1913- No. 12. DEN MENNESKELIGE GONÖCHÖRISME ETC. 27 



dette blev mente capti og dementes stillede i omtrent den samme sær- 

 stilling som furiosi, dog med den væsentlige forskjel, at de nye grupper 

 fra forst af blev stillede under dativt tutel, medens det legitime tutel be- 

 holdt sin principale stilling for furiosi. Men hele denne retsudvikling er 

 efter min mening utænkelig, med mindre sindssygeondet hurtig var blevet 

 betydelig forværret; og jeg maa derfor antage, at dette onde paa denne 

 tid har gjort sig gjældende med stor styrke blandt den romerske befolkning 

 baade i Rom og i provinserne. — 



Det maa saaledes efter min opfatning allerede af historiske grunde 

 formodes, at gonochorismens synken og sindssygeondets vext staar i aar- 

 sagssammenhæng med hinanden; og fra psykiatrisk standpunkt kommer vi 

 til samme resultat, idet vi maa opfatte begge disse onder som udslag af 

 en psykopathisk degeneration. — 



Medens det romerske rige kjæmpede sin dødskamp, gik de store byer 

 fallit og blev tildels ødelagte. Bybefolkningen flyttede efterhaanden til- 

 bage til landet, og naturalhusholdningen traadte atter i stigende grad i 

 pengehusholdningens sted. 



Imidlertid var kristendommen traadt frem og havde vundet magten, 

 medens det romerske rige endnu bestod; og uagtet den romerske stat blev 

 beseiret, lagde kirken de fremmede erobringsfolk ind under sit herredomme ; 

 og hvad den tabte i øst og syd, gjenvandt den mangedobbelt i vesten og 

 norden ved erobringen af hele Europa. 



Allerede medens det romerske rige endnu var udelt, tog den katholske 

 kirke med alvor og kraft fat paa den store opgave at gjenreise det gamle 

 romerske ægteskab, og eftersom de nye stater voxede op paa romerrigets 

 ruiner, førte kirken sit niatrimonielle program med til de nye folk. Under 

 sin fremtrængen mødte den hos de forskjellige stammer meget afvigende 

 samfundstilstande. Nogle steder mødte den vel endnu matriarkat, andre 

 steder et mere eller mindre udviklet familjesystem ; og da den naaede 

 Norge, forefandt den et kraftigt udviklet ættesamfund, hvis familjesystem 

 dog endnu var primitivt med ringe forskjel mellem de ægte og uægte 

 børns retsstilling. 



Der var maaske ikke hengaaet saa mange slægtsled, siden matriarkatet 

 var blevet helt og endeligt overvundet; og det bør i denne sammenhæng 

 erindres, at Harald Haarfagre opkaldte den søn, han betragtede som 

 sin fornemste, Eirik Blodøx, efter dennes morfader. 



