30 PAUL WINGE. M.-N. Kl. 



hvilke baade mænd og kvinder piskede sig selv, og at denne selvpinsel 

 ogsaa udøvedes af mænd, henviser til kontrær reaktion. — Som en virk- 

 ning af den sexuelle applanation opfatter jeg ogsaa den omtrent samtidigt 

 indtrufne opblussen af de religiøse bevægelser af hysterisk og masochistisk 

 natur, der ledede til de forfærdelige kjætter- og hexeforfølgelser. — 



Allerede i den graa Oldtid spillede troldkvinderne en stor rolle. Disse 

 indtog ofte, saaledes som f. ex, vore gamle seidkoner, en anseet stilling, 

 og deres virksomhed var ingenlunde altid anseet som umoralsk. Den 

 kristne kirke fordømte dog tidligt deres uvæsen, og synoden i Pader- 

 born erklærede i 785 hexeri for umuligt, et standpunkt, som fastholdtes 

 af den ancyranske kanon fra ca. 900. — Men efterat kjætteriet i løbet 

 af det 1 2te aarhundrede var bleven en fare for kirken, forandrede efter- 

 haanden geistligheden sin opfatning af hexeriet; og efterat kirkemødet i 

 Toulouse (pave Gregor IX) havde oprettet egne kjætterdomstole (Inqui- 

 sitionen), kom der fart i kjætterforfølgelserne. 



Efterat Thomas af Aquino (1225 — 74) havde erklæret hexeri for 

 muligt, tok kjætterdomstolene sig ogsaa af hexene, og i begyndelsen af 

 det 14de aarhundrede begyndte man at brænde dem. Som bemerket var 

 paa denne tid applanationen ganske fremskreden blandt Nordmændene; og 

 disse, som endnu fulgte ganske godt med sin tid, arrangerede i 1325 sin 

 første hexeproces, som forøvrigt endte med frifindelse. — 



Det var dog først, efterat pave Innocents^VIII i 1484 havde kundgjort 

 sin berygtede bulle: »Summis desiderantes affectibus« og Spronger i 

 1489 havde udgivet sit skrift »Malleus maleficarum«, at hexebrændingerne 

 fik den pandemiske udbredelse, som først langt ud i det 17de aarhundrede 

 blev stanset. 



Jeg har søgt at vise, at gonochorismens synken i den romerske keisertid 

 forløber samtidigt og i skridt med en forværrelse af sindssygeondet; og 

 jeg har hævdet den mening, at man i denne samtidighed er berettiget til 

 at se et ganske stærkt bevis for, at begge disse onder er udslag af en 

 social opløsningsproces, hvis aarsag maa søges i en degenerativ udvikling. 

 Særlig har jeg fremhævet den omstændighed, at den mod applanationen 

 og dens følger rettede lovgivning i tid falder sammen med den store sinds- 

 sygeretslige reform. 



Rigtigheden af min optatning vil naturligvis i høi grad bestyrkes, hvis 

 der kan paavises en lignende parallelisme i et middelalderligt samfund; og 

 jeg vil til belysning af spørgsmaalet herom henvise til forholdene i Norge. 



I det samme møde i Bergen, hvor man vedtog de strenge love mod 

 homosexualiteten, gj en nemførtes ogsaa en sindssygeretslig reform af den 

 største bærevidde. Handlingsbeviset blev nemlig afskaffet og erstattet med 



