igiS- No. 12. DER MENNESKELIGE GOHOCHORISME ETC. 3E 



vitterlighedsbeviset; og hermed indlededes den reform, der endelig fuld- 

 endtes ved Magnus Lagabøters lovgivning. 



I Norge som i Rom fortes altsaa den legislative kamp mod applana- 

 tionen og sindssygeondet samtidigt. 



Vi har ogsaa positive efterretninger, som synes at vise, at sindssyge- 

 ondet paa den heromhandlede tid er blevet forværret i flere europæiske 

 lande; og der er da, saavidt jeg ser, ingen grund til at tro, at Norge er 

 blevet forskaanet. Det berettes nemlig fra denne tid, at man i flere byer 

 begyndte at skaffe sig forpleiningssteder for sindssyge, noget som man 

 ikke — saavidt vides — fer havde havt. 



Det anførte giver os vistnok efter min mening grund til at antage, at 

 de europæiske nationer — eller ialtfald nogle af dem — ■ i Middelalderens 

 slutning har gjennemgaaet en degenerativ udvikling, som baade har frem- 

 kaldt sexuel applanation og en forværrelse af sindssygeondet; men man 

 maa skarpt holde sig for ©ie, at den social-medicinske situation i denne 

 periode var overordentlig kompliceret, og med de sparsomme efterretninger, 

 vi har, er det neppe muligt at faa fuld klarhed over den. 



Det var navnlig to faktorer, som maa have øvet en bestemmende ind- 

 flydelse paa den degenerative udvikling og derigjennem kompliceret den 

 psykiatriske situation. 



Den første af disse var de infektiöse epidemier, den anden den religi- 

 ose udvikling med dens sværmerier, svære kampe og kriser. 



De stærkt virulente infektionssygdomme, som paa denne tid herjede 

 hele den gamle verden, først og fremst den frygtelige pest-pandemi, dræbte 

 en meget stor del af jordens befolkning og maa i det hele baade direkte 

 og indirekte have øvet stor indflydelse paa de degenerative tilstandes ud- 

 bredelse. 



Men en endnu større indflydelse har vel de religiøse bevægelser øvet. 

 Disse var nemlig for en stor del selv virkning og udslag af den psyko- 

 pathiske degeneration, men de havde ogsaa en mægtig indflydelse paa 

 denenerationens videre udvikling og forløb — altsaa atter en circulus 

 vitiosus. 



Helvedeslæren med dens kjætterforfølgelse og hexebrænding fik, som 

 jeg har omtalt, navnlig i det 14de aarhundrede en saadan magt, at kun 

 faa vovede at hæve sin røst imod den, og den spredte sikkert nok dyb 

 demoralisation og bragte til udbrud mange sindslidelser; men sagen har 

 ogsaa en anden side. — Man kan ikke nægte, at ogsaa dette brutale uvæsen 

 var godt for noget. Det var en reaktion mod et, ikke mindst for den 

 psykiske sundhed, farligt sværmeri, der ved hjælp af tidens overtro øvede 

 en demoraliserende virkning, som neppe var mindre ødelæggende end den. 



