1913- No. 12. DEN MENNESKELIGE GONOCHORISME ETC. 35 



Den dybere liggende aarsag til, at gonochorismens svækkelse er et 

 saa alvorligt degenerativt symptom, og at den, naar den har naaet en vis 

 grad, altid følges al" samfundets forlald og undergang, er efter min opfat- 

 ning følgende : 



Den legale ordning af den sexuelle forbindelse mellem mand og kvinde 

 er paa det aller intimeste forenet med vedkommende menneskers funda- 

 mentale moralbegreber og danner det naturgivne grundlag for samfundets 

 organisation. Den er saa at sige en direkte konsekvents af de fra dyre- 

 livet medbragte instinkter. — Historien lærer os, at alle stammer og natio- 

 ner har været forvissede om, at dette grundlag er givet menneskene 

 ved en guddommelig forordning, som disse uden kritik havde at lystre ; 

 og denne ubetingede lydighedspligt har altid været anseet som noget selv- 

 følgeligt, saalænge indtil samfundet er geraadet i oplosningstilstand. — 



Det er en biologisk grundlov, som bevirker, at træerne ikke voxer ind 

 i himmelen; og denne samme grundlov hindrer ethvert menneske i at voxe 

 og udvikle sig udover et vist maal ; naar dette er naaet, begynder tilbage- 

 gangen, og denne maa ende med døden. Heller ikke den enkelte race 

 eller nation formaar at føre sin progenerative udvikling udover en viss 

 grænse; naar denne er naaet, indtræder med naturnødvendighed nedgangen, 

 og denne ender med, at racen, stammen eller nationen forsvinder som 

 saadan, idet den uddør eller gaar op i andre nationer. — 



Ethvert menneske, enhver nation og enhver organisation bliver til i 



og med spiren til sin egen undergang; og ingen nation kan løse den 



umaadelige opgave definitivt at forsone individualisme og socialisme. Be- 



-tones den ene, tilsidesættes den anden. Saa er nu engang den store 



tragedie. 



At nedgangen er kommen i fart, er et udtryk for, at den progenera- 

 tive udvikling er tilendebragt og den degenerative begyndt ; og naar evo- 

 lutionen er naaet et lidet stykke videre frem, har samfundet tabt evnen til 

 at differentiere sig og dermed til at nydanne en organisation af fundamen- 

 tal værdi. 



Som bemærket lærer historien os, at nægtelsen af at anerkjende de 

 guddommelige anordninger som retsordningens givne forudsætning først 

 indtræder, naar samfundet er kommen langt ud i nedgangsperioden; og 

 det er derfor naturligt, at ingen stamme eller nation — og mindst af alle 

 en kulturnation — formaar ved egen kraft at gjennemføre et principielt 

 brud med de fundamentale moralbegreber og retsordninger for derefter at 

 grundlægge en samfundsorganisation paa helt nye grundprincipper. Et 

 saadant gjennemhrud iiiaa i tilfælde ix'iatvinges vedkomnunde stamme eller 



