1913- ^O- 13- STATISTISKE VEGETATIONSUNDERSØGELSER. 5 



Dette haab blev heller ikke skuffet. Den er i det arktiske Norge en af de 

 bedste bosteder for de kontincntal-arktiske planter.« 



De arktiske planter er ogsaa heroppe som regel henvist til fjeldene. 

 1 almindelighed findes de ikke i dalbunden eller lavere nede paa dalsiderne, 

 det vil sige i de vidstrakte forholdsvis velordnede plantesamfund, som her 

 har erobret pladsen, og hvorfra de let konkurreres ud. Kun i de aabne 

 formationer som paa klipper og elvestrande findes de i større antal. Sær- 

 lig paa de sidstnævnte steder kan de forekomme i saadan mængde og 

 udvikling, som om de her havde sit rette hjem. Men det er dog ikke 

 deres oprindelige voksested. De er som frø ført hid med elven, bielvene 

 og fjeldbækkene fra de forskjelligste og ofte langt bortliggende steder i det 

 store fjeldmassiv, og de vil neppe gjennem længere tid kunne holde sig 

 paa samme parti af elvestranden. Denne er nemlig udsat for store foran- 

 dringer, idet elven som før nævnt ofte skifter leie. De fleste nuværende 

 elvestrande vil vel i tidens løb indfanges af elvemoerne og blive endel af 

 disse. 



Naar de aabne formationer undtages, finder man i dalbunden de fleste 

 arktiske eller arktisk-alpine planter paa elvemoerne. De synes her at være 

 almindeligere end i dalsidens lavere liggende birkelier. lalfald er dette 

 tilfældet i de mod syd vendende lier, som jeg selv har undersøgt. Det 

 indtryk, jeg ved en eneste dags vandring fik af de mod nord vendende 

 lier, kan jeg ikke drage nogen slutning af. Det syntes dog, som om 

 de arktisk-alpine planter her var meget mere almindelige i lavere niveauer 

 end paa den anden dalside. Men dette var kanske bare tilfælde paa 

 steder i skogbunden, hvor sneen pleiede at ligge længe udover forsomme- 

 ren (smlgn. Normans sneleier). 



At forekomsten af arktiske eller arktisk-alpine planter paa elvemoerne 

 skulde være almindeligere end i dalsidens skoge er i og for sig noksaa 

 rimelig. For det første stammer elvemoerne genetisk fra elvestrandene, og 

 det nævnte slags planter kan altsaa direkte skrive sig herfra. F"or det 

 andet er elvemoernes underlag sand eller grus, hvor de enkelte planter, 

 saalænge elvemoen er forholdsvis ung, ikke staar saa tæt indpaa hinanden 

 som paa federe jordbund. 



Det er tidligere nævnt, at mine undersøgelser for sommeren 1912 

 ikke rak længer end til skoggrænsen. De fleste af dem kommer da na- 

 turlig til at omfatte de nedenfor denne mest udbredte plantesamfund, 

 skogene. 



Det gjælder saaledes i første række bundvegetationen i dalbundens 

 furuskoge og elvemoer samt i dalsidens blandingsskog og birkelier. I anden 

 række omfatter de mindre udbredte plantesamfund som dem i vand og paa 



