l8 HANNA RESVOLL-HOLMSEN. M.-N. Kl. 



Og furu, h\or furuen var ligesaa almindelig som birken. Bunden var sterkt 

 heldende, med tyndt muldlag over fjeldgrunden. Skogbunden var her 

 typisk lyngbund med kun 5 dominerende arter. Af disse var l^acciiiiiiiii 

 M y rt i Ulis, vitis idaea, idigiuosuni og Einpeiniiu uigniui de absolut domi- 

 nerende, medens Cornus træder mere tilbage, i hyppighedsgrad saa nogen- 

 lunde svarende til den paa furumoerne i dalbunden. Paafaldende og for 

 mig uforklarlig var den næsten fuldstændige mangel af Aira /Ic.xiiosa, som 

 paa alle de tidligere omtalte lokaliteter saavelsom paa dalbundens furumoer 

 var saa overordentlig hyppig. Denne lokalitet besad videre det paafaldende 

 lille artsantal 9. (Sammenlign furumoerne). Moser var særlig fremtrædende 

 med hele 3 dominerende arter, og der var flere lavarter end paa nogen af 

 de andre undersøgte lokaliteter i dalsidens skoge. 



Den bundvegetation, vi hidtil har beskjæftiget os med, har i mere eller 

 mindre grad nærmet sig til lyngbunden eller været virkelig lyngbund. Den 

 har altid havt lyngarter og som oftest ogsaa Euipetntiu som dominerende 

 planter. Jordbunden, den vokste paa, har været nogenlunde tør; den har 

 ialfald været vel dræneret. De omtalte lokaliteter er alle fra den slags 

 skogbund, som indtager det største areal i dalsiden. 



Er der mere fugtighed i jordbunden, f. eks. i forsænkninger i terrænget, 

 bliver birkeskogen tættere og som oftest iblandet graaor, Alnus incana. 

 Medens bundvegetationen i de fornævnte, mere aabne skoge, helt dækker 

 marken, er denne her paa den fugtigere skogbund synlig mellem de enkelte 

 planter eller mellem mindre grupper af dem. 



Vi skal betragte 3 eksempler paa denne slags skogbund, som næst 

 efter den føromtalte mere eller mindre som lyngbund udviklede skogbund 

 var den mest udbredte i dalsiden. Det første af dem, der er betegnet som 

 8de lokalitet (tabellens rubrik 8), laa i heldende birkeli i ca. 90 meters 

 høide o. h. Birkeskogen var tæt med hoie slankvoksede trær og isprængt 

 graaor og heg. Marken var overalt synlig mellem bundvegetationens 

 planter, der var lave og lidet udviklede. Faa planter var i blomst (17. julil. 

 Ser vi paa Vaccinienies forhold, finder vi, at Vacciuiuiu Mvrtillits er af- 

 taget sterkt i forhold til dens forekomst paa den føromtalte skogbund. 

 Den naar ikke længer op blandt de dominerende arter og spiller ingen 

 rolle i fysiognomisk henseende. Vacciniiuu vitis idaea mangler helt, lige- 

 saa J^acciiiiniii uliginosujii. Empctrum mangler ogsaa fuldstændig. Her 

 kan der altsaa ikke være tale om nogen lyngbund. Aira fJexiiosa er 

 aftaget sterkt i hyppighed, Connis næsten forsvunden. (Dette stemmer med 

 Normans udtalelse om Connis succicas forekomst, idet han siger, at den 

 kun undtagelsesvis vokser paa fugtige steder.) Trientalis enropaca er den 

 mest dominerende plante (dog ikke i fysiognomisk henseende). Viola bißora 



