1 897- Xr. I. NORDMÆNDENES ANTHROPOLOGI. 19 



Kvinesdal (Hvàn) omtales tidlig i vort Lands Historie: her boede 

 saaledes paa Halfdan Svartes Tid Skalden Tjodolf med Tilnavnet den 

 Hvinverske, Hersen Grim, den mægtige Øndott Kraaka m. fl. Bebo- 

 erne a f Hvin kaldtes Hvinverjar, og herfra maa en ikke ubetydelig 

 Udvandring til Island i sin Tid have fundet Sted, idet endog en Dal 

 paa Sønderlandet, Hvinverjadal, har faaet Navn efter Nybyggere herfra. 



I en lidt østligere Sidedal til Kvinesdal ligger den isolerede Bygd 

 Fjotland, der tidligere horte som Annex til Hægebostad i Lyngdal. 

 Denne Bygd danner ogsaa i typisk Henseende noget for sig uden at 

 have synderlig tilfælleds med sine Nabobygder i Syd eller \'est. Befolk- 

 ningen er i overveiende Grad blond og danner i saa Henseende Mod- 

 sætning til Kvinesdolen, der er mørkere; derimod er den omtalte gulgraa 

 Hudfarve noksaa hyppig hos Mændene. Dolichocephalerne er her dob- 

 belt saa talrige som i Kvinesdal, og det eiendommelige vestagderske 

 Forhold, at Dolicho-Mesocephalerne ere talrigere, naar man kommer til 

 den ovre Dalbefolkning, begynder her at vise sig. Folket synes saavel 

 paa Grund af dette Forhold som efter de talrigt forekommende blan- 

 dede Oine 14,4 pCt.) at dømme at være adskillig sammensat — det 

 røde Haar er heller ikke her saa sjeldent som ellers i disse Egne (4 

 pCt.\ men Fjotlændingen er ogsaa meget omvankende af sig og færdes 

 paa Arbeide selv i fjerntliggende Bygder, da de har Ord for at være 

 arbeidsomme, noisomme og paalidelige, og fra disse sine Færder kom- 

 mer de da ofte hjem med Hustruer fra de forskjelligste Kanter. Det 

 samme er ogsaa Tilfældet med deres Kvinder. der ofte soger Tjeneste 

 langt fra Hjemmet og udmærker sig ved sit tækkelige. pene \'æsen — 

 de gjøre derfor i Almindelighed ogsaa Lykke i de Bygder, hvor de 

 kommer og blive godt gifte. Det er nemlig det samme Tilfælde med 

 Fjotland og Kvinesdal som med Siredalen, at man der finder vakrere 

 Kvinder end i Bygderne udenfor, og især ere da Fjotlands fordelagtig 

 bekj endte. 



Imellem Listerfjorden, hvis indre Fortsættelse er Feddefjorden, og 

 Hel vigsf jorden, der gaar ind forbi Farsund, skyder Listerhalvøen sig ud 

 i Havet, kun forbunden med Fastlandet ved det smale Listeid og for- 

 øvrigt ogsaa adskillig udskaaret af flere mindre Fjorde. Det flade, kun 

 lidet over Havet hævede Forland, som man i Almindelighed benævner 

 Listerland med sin eiendommelige Natur, der er sammenlignet med en 

 «Stump af Jyllands Hede, som har klynget sig op til Norges Fjelde», 

 gjør et underligt, fremmedartet Indtryk paa den Reisende. Med sine 

 Lyngmoser, sine flade Marker gjennemskaarne af næsten strømløse Aaløb, 

 sin eiendommelige, halvt landsbymæssige Bebyggelse i store Grænder 



2* 



