38 C. O. E. ARBO. M.-N. Kl. 



til de lavere Lag af Samfundet — der er noget vist indsmigrende ved 

 dette ligesom ved deres bløde, dæmpede, halvdanske Sprog uden bratte 

 Overgange, om hvilket en Spøgefugl har bemærket, at «det smyger sig 

 lempeligt og næsten undskyldende frem til Øret, saa man kan ikke 

 tænke sig en Dialekt, der mere ligger for at gjore kultiverede Undskyld- 

 ninger paa end den Christianssandske». 



Man bedaares i Førstningen af dette imødekommende civiliserede 

 Væsen, der danner saadan behagelig Modsætning til Østlændingens 

 korte, kantede og butte og ofte lidet høflige Optræden, men Befolknin- 

 gen vinder desværre ikke ved nærmere Bekjendtskab ; man kommer 

 sjelden længere end til denne høflige Skal, forøvrigt blir den En fremmed; 

 den sande Mening faar man vanskelig, om nogensinde, Rede paa, det 

 er den samme Jatten med og Talen efter Munden, som man finder saa 

 meget af her vester, og man maa ikke stole for meget paa de fagre 

 Ord og de givne Løfter, dem kan man uden synderlig Skrupler gaa ifra 

 igjen. Den bekjendte Smaalighed stikker ogsaa saa ofte frem og gaar 

 ei sjelden til den usleste, her saakaldte «Knægenhed», som man kan 

 finde, hvor man mindst skulde vente det, hvorfor man ogsaa herborte har 

 Udtrykket, at «ingen er vær re end de Bedre». 



Befolkningen har tildels en meget livlig Fantasi, der ei sjelden ud- 

 maler sig Ting i en betydelig større Maalestok, end de foreligger; den 

 er derfor ikke fri for Tilbøielighed til Overdrivelser og tildels Skryderi. 

 Den indfødte Christianssandenser har megen Hjemkjærlighed, og hans 

 Beundring for Hjemstavnen antager ei sjelden et chauvinistisk Fræg — à 

 la Bergenserne — han har derfor intet Øie for sin Bys Svagheder og 

 taaler lidet Kritik af de lokale Forhold. De ere Følelsesmennesker, der 

 let kunne begeistres og rives med af veltalende Ord, afenidé eller en op- 

 høiet Tanke; men Indtrykket varer ikke længe, man maa derfor benytte Øie- 

 blikket, thi det dunster hurtig væk, og naar der bagefter fordres noget mere 

 end Ord og Løfter, nemlig Handling og Oftervillighed, da kan det hænde, 

 man blir staaende temmelig alene — og dog, naar der er virkelig Ulyk- 

 ker og Trængsler, vil man, ligesom der er anført om Lyngdølen, mærke, 

 at der er Hjerte for Næstens Nød, og at der ikke mangler paa hjælpsomme 

 og offervillige Hænder — det saa man f. Ex. saa vakkert, da de danske 

 Saarede fra Slaget ved Helgoland kom til Byen. 



Fra den her givne generelle Charakteristik, der jo nærmest gjælder 

 som Forfatterens egen Opfatning efter de Indtryk, han har faaet af Fol- 

 ket, gives der naturligvis ligesom andensteds mange Undtagelser, og den 

 gjør selvfølgelig ikke nogen Fordring paa Ufeilbarhed. 



