50 C. O. E. ARBO. M.-N. Kl. 



der, man maerker de aandelige Spor af det andet Skalleelements Til- 

 blanding — det synes saaledes, som om dette maa udgjere over Halv- 

 parten, før det kan gjere sin hidflydelse rigtig gjældende. — Som den 

 mest udprægede Repræsentant for den indre Dalbefolkning staar igrunden 

 Eikedølen øverst i Lyngdalen, og hans aandelige Charakteristik er alle- 

 rede given under den specielle Bygdebeskrivelse ; jeg skal derfor ikke 

 gjentage denne her, men henvise dertil S. 25. 



Det er i det hele djærvere, kjækkere, mere modstandskraftige 

 Folk med et freidigere og mere aabent Væsen, der dog ikke 

 har det dannede og noget indsmigrende Tilsnit som den ytre 

 Dalbefolkning. Efter sin fattige Leilighed ere de gjæstfrie, vel- 

 villige og snille, faa ogsaa af Amtmand Holm et bedre Skuds- 

 maal end den ytre Dalbefolkning (cfr. S. 23) og staa i naturlig 

 Begavelse, om end kanske i Oplysning ikke tilbage for den ytre. Ung- 

 dommens Liv er mindre bundet af de conventionelle Regler; de have 

 sine festlige Sammenkomster med Lag, Dands og Moro, men derfor gaar 

 ogsaa Natteløberiet tildels i Svang der, og Sædelighedstilstanden er ringere. 



Man vil kanske her indvende, at denne sin Aandscharakter har disse 

 Folk ikke paa Grund af de der forekommende andre Skalleformer, men 

 det skyldes udelukkende deres Liv og som mere Fjeldfolk deres Milieu. 

 Jeg vil ikke benægte, at det i nogen Grad bidrager dertil, det har styr- 

 ket dem physisk og aandelig og bidraget til at udvikle en større Charak- 

 terens Selvstændighed og derved givet det freidigere Væsen; men Over- 

 gangen er altfor pludselig til, at det kun skulde være deres Fjeldliv, som 

 betingede det, og vilde man tage af den ytre Dalbefolkning og forsætte 

 den under disse Forhold, tror jeg neppe, de vilde antage dette Væsen, 

 ja de vilde dertil føle sig aldeles uskikket, det vilde man snart mærke — 

 derimod har man utvivlsomt Lighedspunkter med Befolkningerne med 

 samme Skalleforhold. 



Foruden hvad vi allerede have nævnt om Vest-Agder, der bidrager 

 til at give det sit Særpræg, bør heller ikke forbigaaes, at det ogsaa har sin 

 egen Bygningsskik, idet den af Eilert Sundt beskrevne charakteristiske 

 saakaldte Mandalske — eller vist rettere Vest-Agderske — Stueform er 

 meget udbredt over dette Amt og strækker sig ogsaa ind over de nær- 

 mest tilgrændsende Dele af Nedenæs og Robygdelaget^. 



En anden Eiendommelighed udmærker ogsaa denne Landsdel, nem- 

 lig Gaardsnavnenes usædvanlig hyppige Endelse paa land, især i den 

 østligere Del af Amtet, specielt Søgne. Det synes næsten, som Folket 



1 Om Bygniags-Skikken paa Landet i Norge af Eilert Sundt. Christiania 1862. S. 263. 



