1 897- ^^'o- 4- " C1RCULÆRBEVÆGELSEX ETC. 7 



gelse maa fjerne sig langt fra skillestedet, soger tilbagc til modct med 

 yngelen ganske paa samme vis, som det ialmindelighed opsoger et 

 andet sted i naturen, altsaa ved sansernes Jijælp, ad kjaidte stier og veje, 

 undertiden ad den korteste vej, undertiden ad omveje. og den fra skille- 

 stedet og tilbage til skillestedet tilbagelagte vejlængde. altsaa vejen i sin 

 helhed, har ingen bestemt form, idet den snart er den korteste, den 

 rette linje, snart en længere, buet eller brukket linje, efter omstændig- 

 hedernes medfor; den synes altsaa at være, hvad man ogsaa maatte 

 vente, en folge af, hvad man kalder fri, vilkaarlig bevægelse, styret af 

 sanser og dyrets intelligens. Med andre ord. bevægelsen kan ikke sees 

 at have været bundet af andet end dyrets erindring og iagttagelse, idet 

 bevægelsens form varierer, eftersom forhold i naturen eller fienders nær- 

 hed og efterstræbelser har fremtvunget den. 



Jeg maatte heraf med rette kunne slutte, hvad der maaske kunde 

 synes at sige sig selv, at det ikke er moderdyrets bevægelse, men 

 dyrets viljesretning. der er instinktiv bunden: med andre ord, det er 

 dyrets kundskab om, at yngelen kan gjenfindes ved det sted, hvor moder 

 og yngel skiltes, der er instinktiv, og ikke den maade eller vej, hvorpaa 

 moderdyret soger til stedet. 



I modsætning hertil vil det vise sig, at def er vejen eller maaden, 

 hvorpaa yngelen gjenfinder skillestedet og moderen, der er fast bestemt 

 og altsaa bunden hos yngelen ; om den er instinktiv eller ej, er et sporgs- 

 maal. jeg senere skal komme tilbage til. 



For at komme til klarhed i sagen maatte jeg forst undersoge ynge- ' 

 lens vejlinje eller bevægelsens retning og art. 



Fra jagten og livet i skov og mark var det mig bekjendt, at vildtets 

 yngel i den allerforste tid eller for fuglevildtets vedkommende strax efter 

 udklækningen kun foretager ganske korte vandringer, og forfølger man 

 den spæde yngels vejbane. naar yngelen ikke ledes af moderen eller 

 noget ældre dyr eller ved sansernes hjælp staar i rapport til disse, vil 

 man finde, at vejbanen altid er niere eller mindre ringformet. 



Paa denne maade er det altsaa, at de unge dyr, der endnu ikke er 

 lokalkjendte og endnu ikke har lært den fulde brug af sine sanser, atter 

 og atter vender tilbage til det sted, hvor de skiltes fra sin vejleder eller 

 kammerat. Saa snart de ikke længere ved sansernes hjælp kan sætte 

 sig i rapport med den vejledende moder eller den kammerat, de ellers 

 vilde folge, paavirkes dyret, forsaavidt det bevæger sig, af en hidtil 

 upaaagtet styrende magt, der t\inger det til at vandre i en mere eller 

 mindre velformet ring tilbage til det sted, det forlod. 



