8 F. O. GULDBERG. M.-N. Kl. 



Nu er det imidlertid en bekjendt sag, at flere dyr under visse for- 

 hold, særlig naar sanserne tør antages ikke at fungere eller yde til- 

 strækkelig ledning, atter og atter vender tilbage til samme sted, derved 

 at bevægelsen foregaar i en ring, og det var derfor ikke usandsynligt, 

 at det var den samme aarsag, som her gjorde sig gjældende, og det 

 gjaldt altsaa at undersoge, om bevægelsen var den samme, og om den 

 fremgik af, at sansningen ikke ledede bevægelsen, og hvori den isaafald 

 havde sin aarsag. 



Som det sees, har altsaa mine iagttagelser i naturen fort mig til at 

 antage, at en bestemt bevægelsesform som den nævnte maatte være 

 hereditært tilstede hos en del dyr, eller med andre ord, at dyrene for- 

 uden den saakaldte vilkaarlige, af sanser og vilje styrede eller bundne 

 bevægelse ogsaa maatte have en anden, uvilkaarlig, af sanserne ustyret, 

 men dog paa anden maade bunden bevægelse, idet jeg bortser fra den 

 tredje, af ydre faktorer ledede, f. ex. af luft- og havstromninger eller 

 paa anden mekanisk maade fremkaldte bevægelse, der er fælles for alle 

 gjenstande og altsaa har sin grund udenfor organismen. 



Var denne min formodning rigtig, maatte imidlertid den nævnte be- 

 vægelsesform altid komme tilsyne i tilstande, hvorunder sanserne var 

 ude af brug eller endnu ikke tagne i brug, uagtet dyret var i bevægelse, 

 og dette, skal vi se, er ogsaa tilfældet. 



Som det vil forstaaes, er ethvert nyfødt eller nyklækket individ 

 altid i den tilstand ikke for at have brugt sine sanser, medens der kun 

 undtagelsesvis i naturen vil findes situationer, hvori ældre, erfaringsop- 

 dragne individer ikke skulde kunne bruge sine sanser. 



Det er saaledes en gammel erfaring, at blindfødte unger, f. ex. 

 hundehvalpe, naar de lægges ud paa gulvet eller marken, en tid be- 

 væger sig i en ring, indtil de ved lugtens eller hørselens hjælp finder 

 frem til moderen, kammeraterne eller mennesket, og kaster man en 

 voksen hund i sjøen, hamder det ofte, at den en tid, forinden den kom- 

 mer til sans og samling, svømmer rundt i en ring. 



Men selv hos yngelen vil allerede fra første stund af, i hvert fald 

 hos de af forældre ledede dyr, sanserne være nogct i brug, saa at den 

 bevægelsesform, som det unge dyr forudsættes at benytte, altid vil 

 være mere eller mindre paavirket af sansning. Med andre ord, den 

 uvilkaarlige , sansefrie bevægelses regulære form vil som oftest, selv om 

 den ikke styres af sanserne, dog mere eller mindre blive forstyrret af 

 sanseindtryk. 



At paavise en saadan vejbane i naturen og sige, hvor bevægelsen 

 çr sansestyret, og hvor den er uvilkaarlig, har sine store vanskeligheder ; 



