IF. O. GULDBERG. M.-N. Kl. 



skaffenhed, at dyrets ledningssans altid holdes vaagen og virksom, og 

 dels af den grund, at dyrets intelligens og ledningssans er saa stor og 

 Lidviklet og dets kjendskab til landskabet eller bevægelsesrummet saa 

 crammelt og godt, at dyret af disse grunde ikke under nogen omstæn- 

 dighed kan tabe retningslinjen eller evnen til at bestemme sig for en 

 saadan. 



Men paa den anden side er der ogsaa utallige tilfælder, hvor dyret, 

 enten af mangel paa kjendskab til bevægelsesrummet, af mangel paa 

 bestemte retningspunkter, f. ex. i mørke, i taage eller paa ensartede 

 flader uden fremtrædende eller kjendte formationer eller gjenstande, der 

 kan danne maal for bevægelsens retning, eller af mangel paa tid til at 

 bedømme omstændighederne, f. ex. under hurtigt løb, af frygt eller ved 

 anden forstyrrelse af dyrets orienteringsevne eller opmerksomhed, nød- 

 vendigvis under sin bevægelse vil komme til at paavirkes af den »funktio- 

 nelle asymmetri« og saaledes tilslut opvise en vejbane, der er resultanten 

 af den fysiologiske circulærbevægelse og den af sanserne ledede retnings- 

 bevægelse. 



Som før nævnt har man ogsaa i naturen en række exempler paa, 

 at dyr under disse omstændigheder bevæger sig i en ring, o^ det laa 

 derfor nær at antage, at denne bevægelse var den samme eller i hvert 

 fald stod i aarsagsforhold til den netop paapegede fysiologiske lov. 



I fald dyrenes ringbevægelse i naturen faldt nojagtig sammen med 

 dyrets fysiologiske circulærbevægelse, maatte imidlertid vejbanen eller 

 ringen i begge tilfælder være lige stor; men dette er i almindelighed 

 ikke tilfældet. Den vejbane, som et dyr i naturen beskriver under sin 

 ringbevægelse, er i regelen betydelig større end den cirkel, som vilde 

 fremkomme, ifald dyret ved afsansning blev tvunget til at bevæge sig 

 i den fysiologiske ring. Med andre ord, den biologiske circulærbevægelse 

 er ikke i form og udstrækning identisk med den fysiologiske, men er 

 baade større og ujevnere, oftest mere lig en irregulær mangesidet poly- 

 gon end en fuldkommen cirkel, og dette har sin grund i, at den biolo- 

 giske ring, som paavist, fremkommer ved flere kræfter end den fysiolo- 

 giske cirkel, idet den biologiske ringbevægelse er resultanten af den 

 fysiologiske eir k e lb ev æ geise og en sanseledet retningsbevægelse (fig. 7). 



Søger vi efter saadanne fænomener i naturen og i de meddelelser, 

 vi har fra dyrelivet, vil vi finde en række iagttagelser, der alle tyder 

 paa, at dyrene under de anførte omstændigheder kan komme i den 

 situation, at de «taber hodet», som man siger, eller ikke kan gjøre fuld 

 brug af sine sanser og under sin bevægelse i saa tilfælde paavirkes af 

 den fysiologiske circulærretning. 



