20 F. O. GULDBERG. ' M.-N. Kl. 



bliver uden sanseledning og derv^ed drives over i den fysiologiske ring- 

 bevægelse og saaledes føres tilbage til lyset igjen. 



Det vil imidlertid alene ved særegne studier med iagtt-agelse af det 

 nævnte fænomen for øje være muligt at fremlægge noget bevåsmateriale 

 fra disse klasser af dyreverdenen, og dertil har der desværre hidtil ikke 

 været levnet mig tid og anledning. 



Bedre stiller forholdet sig for fuglenes vedkommende, idet der blandt 

 disse ikke er saa ganske faa fænomener, der tyder paa, at den funktio- 

 nelle asymmetri under visse omstændigheder gjør sig gjældende og frem- 

 tvinger en biologisk ring. 



Fra fyrvogterne paa Færder, Oxø og Halten har jeg modtaget 

 meddelelser om, at trækfugle oftere sees kredsende udenfor, til og fra fyr- 

 lygten, og de omstændigheder, hvorunder fænomenet finder sted, idet 

 fuglene undertiden falder ned af træthed eller forvirring, synes at tyde 

 paa, at disse kredsbevægelser rettest forklares som biologisk ringbevæ- 

 gelse. 



En lignende ringbevægelse af fugle, der antoges at være duer eller 

 ænder, iagttoges ifølge «Svenska Jägarförbundets Nya Tidskrift» (i6 aar- 

 gang (1878) side 249) ved en ildebrand i Stockholm. 



Tidligere har jeg nævnt, hvorledes jeg under iagttagelse af de vilde 

 hønsefugles optræden i fostretiden (den tid, de har kyllinger) kom til 

 det resultat, at kyllingerne, naar de ved opjagningen efter kuldets spræng- 

 ning flygtede til flere sider, tilbagelagde en buet vejbane, der videre 

 fortsat maatte føre dem tilbage til det sted, hvor de skiltes fra moderen. 



Som allerede nævnt korresponderer denne kjendsgjerning med det 

 instinkt hos moderdyret: efter adskillelsen at søge tilbage til skillestedet 

 for at.gjenfinde yngelen, samtidig som denne bevægelse ogsaa har afsat 

 den samme instinktive erfaring hos de rovdyr, der lurer paa sit bytte, 

 idet de ligesom moderdyret lægger sig til ro og venter paa vildtet i 

 nærheden af det sted, hvor kuldet sprængtes. Denne dyrenes optræden 

 har ogsaa i lange tider været kjendt af de norske og svenske almue- 

 jægere, der under deres jagt (den saakaldte lokkejagt) paa aarfugl og 

 storfugl i den tid, ungerne endnu følger moderen, benytter sig heraf for 

 at komme vildtet paa skud, og saa sikre er de paa, at hele familien 

 møder op der, hvor den skiltes, at det med nogen taalmodighed ofte 

 lykkes dem at fælde hele kuldet lige til det sidste individ ^ 



Se Tidskrift for Jagare och Naturforskare, Stockholm, 2dra aarg. 1S33, s. 592. 

 » do. do. — 3 — 1834, s. 828. 



» Bernhard Herre: En Jægers Erindringer. 



» N. I. Gregersen : I Skov og Mark. 



