t897- >*"o. 4. CIRCUL.F.RBEVÆGELSF.X ETC. 21 



Bedst kjcndt er dog den biologiske ring hos en del pattedyr, der 

 staar i rapport til mennesket gjennem jagten eller som husdyr. 



]q^ har liggende en række breve fra jægere og andre, der har vist 

 mig den tjeneste at interessere sig for mit arbejde og besvare mine 

 sporgsmaal, og det fremgaar'af disse, at ren- og elgkalve, fra hvem 

 moderen er bortskudt, er bleven seet gaaende i ring paa stedet i flere 

 dage. Det samme er tilfældet med bortkommet ungfæ, som ikke kan 

 finde hjem eller frem tilgaards eller gjenfinde sine kammerater. 



Ogsaa voksne og ældre husdyr har det samme hændt, naar om- 

 stændighederne er saadanne, at deres sanser og orienteringsevne slaar 

 fejl. Man har saaledes oftere seet heste, der har været overladt til sig 

 selv paa vejlose sne- eller isflader i taage eller snet}'kke, vandre i ring, 

 indtil de har naaet det sted, hvorfra de gik ud. 



Denne hestens vandring i ring under de nævnte omstændigheder er 

 i Rusland saa velbekjendt og almindelig, at den bekjendte russiske digter 

 Tolstoi i sin fortælling «Husbond og tjener» endog har anvendt dette 

 biologiske fænomen som grundlag for skildringen og bygget fortællingens 

 mulighed og udvikling paa dette fænomens gjentagelse og anerkjendte 

 virkelighed. 



Jeg skal her fra vort land kun nævne et par exempler, da jeg sam- 

 tidig fra meddelerne kan fremlægge krokier af saavel lokaliteterne som 

 ring\'andringerne. 

 I. Provst Schielderup (Opdal), tidligere prest i Lierne i Nordre 

 Trondhjems amt, skulde en lordag (vaaren 1875 eller -6) rejse til 

 prestegjeldets annexkirke i Sorli og drog om eftermiddagen, antagelig 

 kl. 3, skriver han. ud fra Aspnes ved indsoen Lenglingen ned paa 

 isen for at naa frem til Sorli kirke, der ligger vel 6 km. fra nævnte 

 gaard. «Der var en del sne og vand paa isen, saa det var tungt 

 fore. Jeg sad selv i jamtskrinet, skriver meddeleren, og skydsgutten 

 sad bagpaa. Jeg holdt selv tommerne. Da vi var komne ned paa 

 isen, blev det snet)'kke, saa vi efterat have kjort en liden stund 

 ikke længere kunde se land og ikke kunde se meget længere end 

 til hesten. Da vi skulde til SorU kirke, tænkte jeg stadig paa under 

 kjøringen, at jeg maatte holde hesten til venstre for ikke at komme 

 bort fra nordsiden af våndet. Jeg havde stadig under kjoringen 

 bevidsthed om, at jeg saa havde gjort. Foret blev stadig værre og 

 værre, og hesten drog t>'ngere for hver tid. Vi blev mere og mere 

 forundret over, at vi ikke kunde komme ind til landet paa nord- 

 siden. Vi stansede én gang. Kjorekarlen gik da af for at forsoge 

 at finde land, og raabte vi derunder stadig til hverandre, for at han 



