22 F. O. GULDBERG. M.-N. Kl. 



kunde finde hesten igjen i snetykket. Han fandt ikke land, og vi 

 maatte da fortsætte. Efter tiden, vi havde kjørt, skulde vi, syntes 

 vi, for længe siden været fremme. Da vi .saaledes havde kjørt 

 mellem 4 ca 5 timer, lyste det pludselig op, og vi saa land lige 

 foran os. Det vårede en stund, før jeg kunde summe mig saa pas, 

 at jeg forstod, vi var i selve bugten ved Aspnes, hvorfra vi rejste 

 ud.» Næste morgen viste faret efter hest og slæde, at hesten havde 

 gaaet i en stor ring tilhøjre, rundt en holme, saaledes som vedlagte 

 kroki udviser. Meddeleren er overbevist om — skriver han — at 

 han ikke en eneste gang tråk i den højre tømme, men altid søgte 

 at holde hesten til venstre. Af den grund er sandsynligvis ringen 

 bleven saa stor (fig. 8). 

 2. Hr. amtsskolebestyrer Dybdahl (Støren) meddeler mig i brev af 19 

 februar 1897 følgende beretning om en hests ringvandring paa isen 

 om natten i snedrev: 



«Ole Krognæs af Rissen (Søndre Trondhjems amt) skulde kjøre 

 over isen fra Fissum til Nøst over den ca. V4 (norsk) mil brede 

 indsjø Botn. Det var mørkt om aftenen og satte i med snefog. 

 Han kjørte og kjørte uden at komme tillands. Endelig fik han dog 

 fat i land ret ned for Tallum tæt ved, hvor han var kjørt ud. Ved 

 næste morgen at følge sporet, viste det sig, at han flere gange 

 havde kjørt rundt paa isen og en gang været tæt under Nøstskjæret, 

 hvor han netop skulde iland. Det var en 5 aar gammel hoppe, og 

 den fik gaa, ganske som den vilde. Lidt sneslaps var det paa isen. 

 Paa slæden var bare et par bjerkestænger til mejer. Der var altsaa 

 gjort ringe med ca. 1.5 km. radius» (fig. 9). 



Almindeligst og mest fremtrædende er dog den ringbevægelse, 

 som fremkommer hos alle pattedyr, naar de jages og forfølges saa sterkt 

 af hunde, at de ikke længere kan eller tør holde en vej eller en retning 

 frem over kjendte marker, men maa søge at redde sig alene ved et 

 hurtigt løb. 



Alle mig bekjeridte firføddede vildtarter optager da under skarp 

 forfølgelse den saakaldte «turing», det vil sige: saasnart de forlader 

 veje, stier eller trange pas eller strandlinjer, bevæger de sig i en større 

 eller mindre, af delvis sanseledning udvidet og forstyrret ring og kom- 

 mer saaledes tilslut tilbage til udgangspunktet, ifald de ikke forinden 

 har modt en vej, sti eller et defile, som har lokket eller tvunget dem 

 ind paa en bestemt anderledes formet bane. 



]&g kan fremlægge beretninger om denne «turing» hos de firføddede 

 vildtarter lige fra rovdyrenes konge her nord, bjørnen, og de øvrige 



