26 F. O. GULDBERG. M.-N. Kl. 



«Hans Rottum af Støren (Sondre Trondhjems amt), 20 aar gammel, 

 elev af amtsskolen, var med tjenestepiken og en anden gut i fjeldet og 

 skulde gaa hjem fra en høludde (hølade). Terrænget var fladt og myr- 

 lændt med nogle lave aaser paa begge sider og en liden fjeldbæk til- 

 hojre. Ludduen (høladen) laa paa nordre side af sletten. De gik fra 

 hytten (laden) ca. kl. 3 em., skjønt regnskodden var saa tyk, at de ikke 

 kunde se mange meter foran sig. De troede allerede at være komne 

 langt paa hjemvejen, da de til sin store forundring .stødte lige paa lud- 

 duen (laden). Efter en stunds forlob gjorde de nok et forsøg, men med 

 samme resultat. Og paa samme maade gik det endnu 2 gange, hvor- 

 paa de maatte slaa sig for i loen (laden) til om morgenen. Altsaa i det 

 hele 4 gange rundt til samme .sted og 3 ifølge. Det bemærkes, at de 

 kun én gang stødte lige paa huset; men de var aldrig længere ud af 

 retning end 3 — 4 meter, netop saa langt, at de kunde se huset. Det 

 mærkeligste tilfælde, der er kommen til min kundskab! I^\ildkommen 

 paalidelige folk!» 



Hvor .saa at sige «forhekset» man kan blive under saadanne forhold, 

 har man en mængde exempler paa. Jeg har selv et par gange været i 

 denne ;<huldrcns magt», som det hedder i sagnet. Første gang van- 

 drede jeg selv anden mod vilje og vidende 2 gange i ring tilbage til 

 samme sæter. I det andet tilfælde var jeg alene, men havde kompas 

 med og kunde derfor optage en kamp med naturens hemmelige kræfter. 

 Jeg vandrede paa en skovaas i graatungt vejr og skulde gaa nordover 

 for at komme paa hjemvejen. Jeg saa paa kompasset og begyndte van- 

 dringen; men cfter en tids forløb kjendte jeg mig ikke igjen og tog saa 

 kompasset frem paany. Det viste sig da, at jeg vandrede i modsat ret- 

 ning af kompasnaalens blaa ende; men saa stor en magt over mig 

 havde tilliden til min egen evne til at finde vej ved sanserncs hjæ^lp, at 

 den en stund fik mig til at tro, at kompasnaalens blaa ende netop er 

 den, der peger mod syd; der stod nemlig intet bogstav eller mærke 

 paa naalen. Forst eftcr at have gaaet videre i den biologiske ring og 

 atter bøjet mod nord, gik der et skolelys op for mig, og jeg fulgte 

 kompassets blaa retning, indtil jeg kjendte mig igjen og var fri fortryl- 

 lelsen. 



At en saadan ubevidst ledning og deraf følgende svingning til siden 

 gjør sig gjældende, hvor ikke sanseledningen er stærk og bestemt nok, 

 er ogsaa en vel kjendt sag i militærverdenen, særlig under de militære 

 øvelser paa exercerpladsene, idet en bred frontmarsch, saakaldet «linje- 

 marsch», er meget vanskeUg at præstere og forlanger af retningsmanden 



