1 897- No. 4. CIRCUL.£RBEV.£GELSEX ETC. 29 



og væxt, de lokaliteter og omgivelser, der yder beskj-ttelse og næring, 

 for afkommet endnu har lært at bruge sine sanser og evner, det hjem- 

 sted, som alle dyr saa ofte maa vende tilbage til under livskampen, 

 hvad enten det er koens melkerige yver, honens varmende vinger og 

 ledende erfaring eller den af moderinstinktet udvalgte plantevæxt. 



Paa den anden side har det ofte været mig paafaldende, hvor let 

 et ganske ungt dyr har for at gaa tilgrunde, naar det efter at være op- 

 taget eller indfanget af mennesker atter hensættes i naturen, uden at 

 man sorger for, at det kommer i rapport med forældre eller soskende 

 eller med fode- eller findestedets lokalitet. 



I Xorsk Jæger- og Fisker-Forenings Tidsskrift» for aaret 1888 be- 

 rettes der saaledes (side 22},)^ at der nævnte aars sommer «under ved- 

 hugsten i en almenning dode flere kuld storfugl- og aarfuglkyllinc^er, 

 kun fordi de blev baarne et kort stjkke bort fra moderen, der paa 

 grund af huggernes nærværelse og den opgjorte stokild ikke turde nærme 

 sig kyllingerne, medens disse enten ikke kunde hore moderens lok eller 

 ikke kunde vandre saalangt eller saa rigtigt, som det fomodigedes. De 

 gjenfandtes saa godt som alle dode den næste morgen. Omkrines ;o 

 stykker barfugl gik tilgrunde under nævnte tømmerhugst, s 



Saaledes lyder beretningen, og jeg finder den at være et illustre- 

 rende exempel paa den biologiske lovs betydning, idet den nævnte bar- 

 fuglyngel maa antages at have vandret i ring der, hvor den af menneske- 

 hænder blev hensat, medens modrene — ikke af fr\-gt for mennesker; 

 thi denne frjgt opvejes fuldstændig af omsorgen for yngelen, noget man 

 har exempler nok paa, men tvungen af instinktet — forgjæves har ventet 

 paa, at yngelen ifolge ringbevægelsens lov skulde komme tilbage til 

 det sted, hvor de skiltes, og altsaa atter maatte modes og vilde have 

 modt hverandre, ifald menneskets ^vedhuggernes' indgriben ikke havde 

 forstyrret livets normale gang. Fænomenet er altsaa reversen af lovens 

 virkning, saaledes som jeg omtalte den, da jeg nævnte, som vel bekjendt, 

 den kjendsgjerning. at dyrene havde saa let for at finde hverandre 

 igjen. Det vil være fuldt forstaaehgt, at begge fænomener bunder i den 

 samme lov, har samme aarsag og samme udspring, kun at den magt, 

 der frelser det unge liv paa det hjemlige sted og i moderens folge, 

 dræber det nu i dets ensomme stilling, ude af stand, som det er, til at 

 komme i forbindelse med hjemmets næring eller moderens varmende 

 brj-st. 



Jeg tror derfor at kunne udtale, at alle de unge dyr hurtig vilde 

 gaa sin sikre undergang imode, ifald de ikke havde livets ledende ring- 

 bewxgelse at falde tilbage paa, særlig — i hvert fald — saalænge de endnu 



