1912. No. 2. BERZELIUS. 19 
pleier at gjøre. Forskjellige saadanne modifikationer har tegnsproget vist- 
nok i tidens løb undergaaet, men ellers har det i sine hovedtræk holdt 
sig uforandret; det har været en mægtig løftestang for den kemiske forsk- 
ning, og man vilde ikke være istand til at være det foruden. 
Afhandlingen om de kemiske formler skriver sig, som allerede anført, 
fra 1814, da den offentliggjordes i en engelsk journal, men samme aar ud- 
gav han den ogsaa paa svensk, i en mærkelig afhandling om et nyt kemisk 
mineralsystem, i hvilken bl. a. kiselsyrens kemiske natur for første 
gang blev bragt paa det rene. Mineralogien stod ved den tid kun i en 
fjernere forbindelse med kemien, idet den væsentligt kun behandledes 
naturhistorisk, og BERZELIUS' samtidige, FRIEDRICH Mons, en af tidens 
allerførste mineraloger, tillagde endogsaaa mineralernes kemiske sammen- 
sætning ligefrem ingen betydning. Vistnok havde den franske mineralog 
Hauy, en menneskealder tidligere, lagt vægt paa at faa mineralernes sam- 
mensætning bestemt ved analyser, og endnu tidligere, allerede omkring 
midten af det 18de aarhundrede, havde i Sverige A. F. CRONSTEDT for- 
søgt en klassifikation af mineralriget efter kemiske principer, ligesom ogsaa 
BERGMAN, men dette var senere traadt i baggrunden for den især i Tysk- 
land udviklede rent naturhistoriske retning. 
Anledningen til at BERzELIUs begyndte at beskjæftige sig med mine- 
ralogien var, at han i 1813 havde faaet foræret en mineralsamling, men 
da han skulde ordne den, fandt han, at de brugelige systemer ikke tilfreds- 
stillede ham, og navnlig voldte det vanskelighed at indordne den aller- 
vigtigste klasse af mineralriget, de egentlige stene, silikaterne. Da disse 
indeholder forskjellige basiske jordarter i forbindelse med kiseljord, fore- 
kom det ham rimeligt, hvad forøvrigt ScHEELE allerede havde anet, at 
kiseljorden maatte være en syre, og silikaternes sammensætning analog 
med de øvrige saltes, saa de maatte være sammensatte efter de for saltene 
fundne lovmæssigheder ved de kemiske proportioner. Da han allerede 
tilnærmelsesvis havde bestemt kiseljordens indhold af surstof, forsøgte han 
at prøve denne tankes rigtighed ved en beregning, til hvilken han valgte 
et silikat med kun en base, nemlig KLAPROTHS analyse af tavlespat (Wol- 
lastonit), og det viste sig da straks, at kiselsyrens surstofmængde forholdt 
sig til kalkens som 2:1. Han gjennemregnede derefter en stor del af de 
paalideligste silikatanalyser, og det viste sig, at surstofmængden i kiselsyre 
og base forholdt sig som 3:1, 2:1 eller 1:1. Navnlig var han frap- 
peret over feldspatens sammensætning, der viste sig analog med sammen- 
sætningen af alun, og denne analogi bevirkede, at han gav kiselsyren for- 
melen SiO; ligesom svovlsyren SO;; man har nemlig KO. SiO; + ALO;. 
3Si03 og KO.SO3 + AlLO4.3SO,. Da han saaledes havde faaet besked 
