24 TH. HIORTDAHL. M..N. KI. 
forbinde sig med syrerne uden først at have optaget surstof, men naar 
alle syrer, saaledes ogsaa saltsyren, indeholdt surstof, saa kunde dens 
oxydationsprodukt umuligt være et enkelt stof, saltsyren maatte være MO, 
og klor MO;. BerzeLius” kemiske lærebygning eller system var i det hele 
taget en ligefrem fortsættelse og udvidelse af Lavoisiers, og ligesom hos 
denne indtog ogsaa hos BERZELIUS surstoffet, som vi allerede har nævnt, 
den centrale plads. Lavoisiers lære, at syrerne var oxyder af de ikke 
metalliske stoffer, udvidede BERZELIUS derhen, at surstoffet ikke alene var 
det syredannende princip, men ogsaa det basedannende; enhver saltbase, 
sagde han, er ogsaa en surstofforbindelse af metaller eller metalartede 
substantser, ved hvilket sidste udtryk han tænkte paa ammonium, hvis 
amalgam han selv havde fremstillet. Alle salte blev da sammensat af 2 
surstofforbindelser, en syre og en base, f. ex. svovlsur baryt, salpetersurt 
blyoxyd, saltsurt jernoxyd o.s. v. Disse 3 klasser, syrer, baser og salte, 
udgjorde den tid det allervæsentligste — mere end ni tiendedele kan man 
vist trygt sige — af den gjennemforskede del af kemien, og alle var de 
altsaa afhængige af surstoffet, som paa den maade blev den akse, hvorom 
den hele kemi dreiede sig. Noget efter at Davy havde erkjendt klorets 
elementare natur, havde han (1815) opdaget jodpentoxydet og fundet, 
at det ikke i og for sig var nogen syre, men at jodsyren først dannedes 
ved dets forening med vand, og kort efter havde Dutone udtalt den 
mening, at det var vandstoffet, som var det syredannende princip, saa at 
ikke blot saltsyren, men ogsaa svovlsyren, salpetersyren og alle de øvrige 
var vandstofforbindelser af enkelte eller sammensatte radikaler. Saadanne 
anskuelser indeholdt naturligvis et angreb paa den hele lærebygning, som 
havde surstoffet til centralpunkt, og BERzELIUs bekjæmpede dem paa det 
eftertrykkeligste. Det er ganske vist rigtigt, som SÖDERBAUM mener, at den 
ledende grundtanke for BrRzrELiUs' modstand her var opretholdelsen af 
surstofsalttheorien; han kjæmpede, kan man vel sige, pro aris et focis. 
At denne modstand i længden viste sig at være forgjæves, vil vi senere 
se; men om den ikke kunde redde surstoftheorien, gav den dog en lan- 
gere udsættelse, idet BErzELıus’ konsekvent gjennemferte system var til 
saa stor nytte for kemikerne, at leeren om vandstofsyrerne efterhaanden 
traadte i baggrunden, og mere end en menneskealder gik hen, fer den 
kunde trænge igjennem. 
BERZELIUS’ elektrokemiske theori udgjer en væsentlig del af hans 
kemiske larebygning, der blev fremstillet i laerebogens 3die del som en 
indledning, under titelen: forseg til en theoretisk anskuelse om de kemiske 
proportioners og elektricitetens indflydelse som kemisk agens; den blev 
ogsaa særskilt udgivet og oversat paa flere sprog. BERZELIUS tog her et 
