26 TH. HIORTDAHL. M.-N. Kl. 
som NaO — SO, og lignende salte betegnedes som værende af 2den 
orden, og endnu mere sammensatte som alun, af 3die orden. Saadanne 
dualistiske betragtninger af enhver forbindelse som sammensat af to bestand- 
dele findes for saltenes vedkommende hos Lavoisier og er at fore til- 
bage til dennes lærer ROUELLE, og de var i det hele taget langtfra frem- 
mede for tidens kemikere; men BERZELIUS lod dem fremtræde som en 
nedvendig konsekvents af den elektrokemiske theori, og derved grund- 
lagde han for den anorganiske kemis vedkommende en kemisk syste- 
matik, der var saa fast bygget, at den gjennem lange tider blev ubetinget 
herskende blandt kemikerne. 
Vi kan ikke slutte omtalen af lærebogens sidste del uden med et par 
ord at nævne de deri indeholdte beskrivelser af kemiske apparater, men 
vi vil her alene berere den del af laboratorietekniken, som hidrerer fra 
BERZELIUS selv. Hvad de kemiske laboratorier angaar, saa var disse siden 
gammel tid — og vedblev endnu længe at være det — gjerne murede 
hvælvinger med smaa vinduer, men BERZELIUS arbeidede i almindelige 
værelser, hvor der var lys og luft nok. En af hans elever, som kom 
til ham nogle aar efter, det var WÖHLER i 1824, gav 1 et brev hjem ud- 
tryk for sin overraskelse ved ikke at være kommen til saadant et labora- 
torium, som han havde været vant til, med skorsten og store ovner, 
sodede murvægge og halvmørke, hvor man frøs bestandigt. BERZELIUS 
maatte naturligvis endnu i mange eiemed bruge kul og kulild, men han 
indførte en stor forbedring ved den efter ham opkaldte Berzeliuslampe, 
en større spirituslampe, som, før gasen kom i almindelig brug omkring 
60-aarene, fandtes paa alle laboratorier. Og den mindre spirituslampe, 
denne glaslampe, som vi endnu den dag idag af og til betjener os af, 
den skyldes ogsaa Berzetius. Til at forbinde gasledningsrer eller andre 
apparater med hinanden maatte man før bruge saakaldte luta, masser af 
ler eller andre plastiske substantser, som lagdes omkring, sammenholdt af 
et lærredsstykke, en baade besværlig og lidet holdbar forbindelse. BERr- 
ZELIUS var den første, som begyndte at indføre kautschuk, vistnok endnu 
ikke i form af rør, som dengang ikke gik i handelen, men i form af tynde 
plader, der ved svag opvarmning bragtes til at klæbe sammen og der- 
efter omvikledes med traad. Saa har vi sprøiteflasken, som vi alle bruger 
hver dag, den har vi faaet af BERZELIUS, og endelig er at nævne tilslut, 
men ikke sidst, det næsten alleruundværligste, vi har mellem hænderne, 
reagensrøret. BERZELIUS omtaler det som et enkelt redskab, der fortjener 
opmærksomhed, da det tillader anvendelsen af ganske smaa mængder op- 
løsning til udfældninger o. dsl. Han havde ikke noget særskilt navn paa 
det; men den almindelige benævnelse kom i brug omkring 1828, da det 
